LÄRKEN. 615 
narna och stammen, då det visat sig, att sådana individ gåvo de rak- 
stammigaste träden. Någon närmare detaljerad undersökning av KRÖM- 
MELBEINS intressanta försök har författaren ej funnit i litteraturen, och 
det ser ut, som om hans försök råkat i glömska. Sannolikt saknas 
också mera detaljerade uppgifter om desamma. 
Den skotska lärkrasen synes slutligen också utmärka sig genom mindre 
greniga, mindre risiga kronor med mindre kronförhållande än tyroler- 
lärken. Någon direkt jämförelse mellan äldre bestånd av de olika raserna 
har dock ej kunnat ske, då, som redan nämnts, alla äldre försöksytor 
i regel tillhöra skotska rasen och alla yngre tyrolerlärken. 
Av det föregående framgår, att vi i den skotska lärken synes ha er- 
hållit en ur den i Tyrolen förefintliga rasblandningen isolerad, tämligen 
enhetlig ras. Man får väl nämligen antaga, att ingendera av de för 
skotska lärken utmärkande egenskaperna under så kort tid som 150 år 
eller knappa 8 vegetationsperioder hunnit utbildas genom påverkan av 
skotskt klimat eller behandlingssätt. Snarare är väl förhållandet sådant, 
att egenskaperna gått i arv från relativt få moderträd med ärftliga goda 
sådana; ej en ombildning av raskaraktärer, endast en isolering av redan 
befintliga raser torde ha skett. 
Lärkträdens mer eller mindre krokiga stamform kan dels bero av ärft- 
lighet så tillvida, att avkomman härstammar från särskilt krokiga träd, dels 
på direkta skadegörelser, därest en för klimatet mindre motståndskraftig 
ras användes. Vid acklimatiseringsförsöken har det, särskilt i England, 
men även hos oss visat sig, att vissa lärkplanteringar kunna lida av 
frost, kanske mest höstfrost. Träden fortfara att växa för långt in på 
hösten, och skotten hinna ej att bli förvedade, varigenom toppskottet 
går förlorat och en krök uppstår, när en gren träder i stället för det 
gamla toppskottet. Upprepas detta ofta, erhålles på så sätt krokiga 
träd. För denna kalamitet ha många tyrolerlärkar varit utsatta i vårt 
land, medan den sibiriska lärken, som tidigt avslutar sin tillväxt, tidigt 
fäller sina barr, har förvedningsprocessen tidigt avslutad och följaktligen 
är i högre grad oöm för frost. Enligt uppgifter (744, 577) skall i Skott- 
land åtminstone den skotska lärkrasen också fälla sina barr förr än tyroler- 
lärken och blir härigenom mindre utsatt för de på så sätt uppkom- 
mande krökningarna. 
Men förf. vill hålla före, att den stamkrokighet, som ofta utmärker 
träden i vissa lärkbestånd, vanligen beror på härstamning från liknande träd. 
Förf. anser, att här föreligger en parallell till OÖOPPERMANNS »Vrange 
Boge.! Dessa uppfattas såsom rester av en trädform, som var mycket ut- 
a A. ÖPPERMANN: Vrange Boge i det nordostlige Själland. Det Forstlige Forsogsvesen 
i Danmark. Andet Bind. Kobenhavn 1908—1911. Sid. 29 —256. 
