LÄRKEN. 625 
E. Europeiska lärkens skogliga egenskaper. 
Europeiska lärkens fordringar på växtplats och klimat. 
Åsikterna om lärkens fordringar på jordmån ha betydligt växlat genom 
tiderna. Av den förut lämnade historiken framgår, att äldre svenska 
författare voro tämligen eniga om, att lärken trivdes på synnerligen ma- 
ger mark. Ja, några av våra äldre lärkkoryféer, såsom KALM, CLAS 
ALSTRÖMER, I. AF STRÖM m. fl. påstodo t. o. m., att den kunde odlas på 
så mager jord, att andra träd ej ville växa där. Flera av dessa upp- 
gifter härstamma från den äldre engelska litteraturen. AF STRÖM påstår 
sig dock ha kommit till detta resultat genom egen erfarenhet. Han om- 
nämner t. ex. år 1847 (295), att det är fördelaktigt plantera lärk >»på 
soliga backar, där tall och gran icke gå». 
Misslyckade skogsodlingar och lärksjukdomars ökade uppträdande 
kommo sedan mången skogsman att endast med tvekan förorda lärken å 
mager mark. Man började också studera lärken i dess hemland samt 
analysera barr och virke. Härigenom fick man den uppfattningen, att 
lärken har ganska stora fordringar på jordmån. På så sätt har man 
kommit till den meningen, att lärken i sina anspråk på mark skulle stå 
mellan silvergran och vanlig gran. Den skulle icke ha samma behov av 
kali men för vedbildningen fordra nära på så mycket fosforsyra och mera 
kalk än silvergranen. Karaktäristiskt för lärkveden är vidare, att den 
innehåller relativt mycket magnesium. 
Vidare har man trott sig finna, att lärken är särskilt tilltalad av humus- 
rik jord, och i överensstämmelse härmed hava också barren stor kväve- 
halt. I övrigt skulle dess utveckling gynnas av ler- och kalkhaltig 
jordmån. I överensstämmelse härmed gå uttalanden av WAHLGREN, 
(255), HAUCH och OÖPPERMANN (524) m. fl. 
En motsatt uppfattning rörande lärkens näringsbehov förfäktas av bl. a. 
TIBERG (243). Han omnämner en analys av lärkmylla från Lång- 
banshyttan, som visar anmärkningsvärt hög halt av svavelsyra, kali samt 
fosforsyra. Han antager vidare, att lärken med lätthet kan utlösa kali, 
även om Övriga trädslag ej vilja gå till, och redan härigenom skulle lär- 
ken ha >»sin berättigade plats å våra magrare skogsmarker (med svår- 
vittrad morän) för att upphjälpa skogsvegetationen>. 
Även tidigare hade TIBERG (242) med bl. a. exempel på lärkens 
trevnad i närheten av Bråtåsen, österut från Lesjöfors, »där varken tall 
eller gran vilja gå till» uttalat sig för, att lärken utan tvivel »har en 
mission att fylla på våra sämre och sämsta skogsmarker». Han för- 
fäktar den meningen, att odling av lärk betydligt skulle öka vår skogs- 
(i 
