LÄRKEN. 669 
manhang böra påpekas. Många misslyckade lärkodlingar måste nämli- 
gen tillskrivas ren vanskötsel. Den ivriga lärkentusiasten BODEN (433) 
har i sin skildring av lärkens fiender särskilt — och kanske med rätta — 
framhållit de forstliga läroböckerna, som lämnat oriktiga råd för dess 
odling och särskilt alltför mycket ställt sig avvisande mot lärken. 
Skadeinsekter. 
"(Av IVAR TRÄGÅRDH.) 
Vår kännedom om lärkens skadeinsekter är i flera avseenden mycket 
ofullständig; man finner visserligen detta trädslag upptaget bland rätt 
många insekters näringsväxter, men man vet ej, under vilka förhållanden 
angreppet skett, om det är rena undantagsfall eller om lärken normalt 
angripes av dem. Detta sammanhänger därmed, att inga monografiska 
bearbetningar av skogsträden ur entomologisk synpunkt existera, ett för- 
hållande, som är mycket att beklaga. 
Den översikt, som här nedan lämnas, måste därför bliva mycket sum- 
marisk och endast behandla de viktigaste arterna; av dessa äro emellertid 
medtagna ett par, vilka ej äro påträffade hos oss, men som sannolikt 
vid närmare undersökningar skola visa sig tillhöra vår fauna. 
Lärkens, liksom f. ö. alla andra växters, skadeinsekter kunna indelas 
i två kategorier; den ena omfattar de arter, som äro specialister på växten 
ifråga, den andra omfattar de arter, som förutom denna även angripa 
andra. Proportionen mellan dessa kategorier växlar säkerligen mycket 
hos olika trädslag, och medan exempelvis eken hyser ett mycket stort 
antal specialister, särskilt bland gallmyggorna och gallsteklarna, så äger 
med lärken ett alldeles motsatt förhållande rum, ity att den ö. h. t. och 
särskilt i vårt land är utsatt för angrepp av ett fåtal arter, som endast 
angripa lärk. Så t. ex. känner man bland skalbaggarnas stora skara 
ej en enda speciell lärkinsekt, ej ens bland barkborrarna eller lång- 
horningarna. = 
I plantskolor har lärken samma fiender som andra träd, IVA 
larverna av jordflyarter (Agrotis), knäpparlarver, ållonborrlarver, harkrank- 
larver samt vårmygglarver (8£zöio), vilka avbita rötterna eller avgnaga 
barken på rothalsen. 
Unga plantor skadas av tallvivlar (Pissodes) och splintvivlar (Mag- 
dalis), vilka med sina snyten genomborra barken. Även angrepp av den 
svarta tallbastborren (Hylastes ater) äro kända från England, varemot 
inga bestämda uppgifter föreligga, att snytbaggen skadar de unga plantorna. 
Skadegörare på stam och grenar. Ett studium av listan på de 
barkborrar, som uppgivas angripa lärken, visar, att den har dessa gemen- 
samt med granen, så att dessa träds närmare släktskap med varandra 
