670 GUNNAR SCHOTTE. 
än med tallen även i detta avseende tager sig uttryck. Lärken an- 
gripes sålunda av den åttatandade barkborren (Ips typographus), den 
sextande barkborren (Pityogenes chalcographus), den bleka bastborren 
(Hrylurgops palliatus) och den dubbelögade barkborren (Polygraphus 
poligraphus). Ett exempel på den åttatandade barkborrens skadegörelse 
föreligger från försöksytan 295 vid Vingåker. Här hade i beståndet 
upplagts mycket massaved av gran, som haft till följd, att flera av de 
stora lärkarna angripits av barkborren och sedermera dött. 
Märgborrarna anfalla däremot lärken endast undantagsvis, när de ge- 
nom människans egna åtgöranden drivas därtill. Ett intressant fall av 
dylik skadegörelse föreligger från England (SOMMERVILLE, 623). Ett lärk- 
bestånd gränsande intill ett tallbestånd, vilket blev avverkat under våren, 
varefter stammarna fingo kvarligga under flera månader utan att barkas. 
Dessa stammar utgjorde naturligtvis ypperliga yngelplatser för märgbor- 
rarna, vilka tilltogo i antal, med den påföljd att på sommaren de ny- 
kläckta skalbaggarna, vilka ej hade tillgång på tallskott för sitt eftergnag, 
tvingades över på lärken, vilkens skott de urholkade. Tilldragelsen var 
så mycket mera upprörande, som det ej var ägaren av lärkbeståndet, 
som genom sina vårdslösa åtgöranden vållade skadegörelsen, utan en 
granne, och fallet pekar tydligen hän på, att det fordras lagstiftnings- 
åtgärder för att förebygga dylika tilldragelser. 
Bland vedborrarna påträffa vi den randiga vedborren (Xyloterus lineatus), 
vår vanliga barrträdsvedborre. 
Bland långhorningar, vilka äro fysiologiskt skadliga genom sina larv- 
gångar mellan veden och barken och tekniskt skadliga genom sina i 
veden liggande puppkamrar, påträffa vi den allmänna barkbocken ( 7etro- 
pium castaneum), bland praktbaggar, som skada på samma sätt, den lilla 
ÅAuthaxia quadripunctata. 
Bland skadegörarna på grenar förtjäna också att nämnas två små- 
fjärilar, som äro specialister på lärken. De äro visserligen ej ännu på- 
träffade hos oss, men detta kan ej tillmätas någon betydelse i betrak- 
tande av huru ofullständig vår kunskap är om våra småfjärilar — fjäril- 
samlarnas intresse sträcker sig, som bekant, vanligen ej längre ned än 
till mätarefjärilarna. 
Den ena hör till vecklarefjärilarna, heter Grapholitha (Laspeyresia) 
sebeana och uppträder särskilt å skogsodlingar i Alperna. Dess larv 
urholkar hålor under barken vid basen av tvååriga grenar och förorsakar 
därigenom körsbärsstora gallbildningar, vilka hava till följd, att grenarna 
särskilt vid snötryck avbrytas, varjämte parasitsvampen Dasyscypha Will- 
komma imtränger i såren. 
Den andra formen är en malfjäril, tillhörande samma släkte som gran- 
