LÄRKEN. 689 
I trakter och å lokaler, där lärkkräftan gärna uppträder, är det av syn- 
nerligen stor vikt att hålla rent i bestånden. Sålunda böra torra grenar 
å marken samt rester av grenar och toppar vid gallringarna omsorgsfullt 
bortskaffas. Där de ej kunna användas, uppsamlas de i högar och upp- 
brännas för att minska sporutvecklingen. Som HILEY (539) särskilt på- 
visat, kommer den mesta svampsmittan till lärkstammarna från döda 
grenar, som kvarsitta å träden. Därför bör det vara av vikt att upp- 
kvista lärken genom borttagande av alla torra grenar samt de nedre 
friska grenarna, innan de hinna torka. Visserligen kan svampen spridas 
genom de härigenom uppkomna såren å grenarna. Stammen såras dock 
föga, om kvistarna avklippas ett par cm från densamma. Faran för att 
svampsporer skulle nå den lilla brottytan på grenkvisten minskas däri- 
genom, att uppkvistningen sker i december—mars månader och vid 
torr väderlek, då utbildade sporer ej finnas. HILEY håller dessutom före, 
att det är bättre borttaga torra grenar än att av rädsla för sårskadorna 
undvika denna behövliga och enkla åtgärd. För att denna uppkvistning 
skall vara effektiv, bör den upprepas, om ej vart år som HILEY föreslår, 
så likväl vart annat till vart tredje. Det är ju egentligen blott i ål- 
dern 15—25 år som åtgärden behöver vidtagas, och då blir det ej så 
avskräckande att genomgå bestånden med denna kvistning. Då lärk- 
inblandning, såsom förut i kap. III E visats, ger oss så betydande värde- 
tillskott, kunna vi gott kosta på lärken denna uppkvistning; lärkodlingen 
blir ändå en synnerligen lönande affär. Denna uppkvistningsmetod var 
knappast ännu prövad, då HILEY först 1915 publicerat sina iakttagelser, 
men kommer den att systematiskt försökas bl. a. vid Oxford. Den re- 
kommenderas också i svenska skogsmäns åtanke! | 
För att undvika lärkkräftan bör vidare lärken ej odlas å fuktiga, lågt 
liggande platser. Detta dels för att den ej skall utsättas för frostskador, 
genom vilka kräftan kan- spridas, dels emedan lärksvampen utvecklas 
kraftigt i råa, fuktiga lägen. Av samma skäl bör den undvikas i fuktiga, 
nederbördsrika trakter i vårt land. I Mellaneuropa anser man, att lärken 
ej bör odlas, där medelnederbörden överstiger 600 mm. I Sverige har 
också dess odling i sydvästra Sverige med nederbörd av omkring 700 
mm visat sig vara ganska problematisk, med undantag för den skotska 
rasen, som både där och vid norska västkusten synes kunna trivas. 
Av det anförda torde framgå, att det finns många möjligheter att 
undvika lärkkräftans alltför hastiga spridning, men säkert är, att knappast 
något i den riktningen åtgjorts här i landet. Man har vid beståndens 
: anläggande ej haft en tanke på att undvika lärkkräftan, utan dragit upp 
många bestånd hur som helst (att det på flera ställen blivit i blandning 
med tall är nog mera en slump) och sedan, när kräftan kommit, blott 
