LÄRKEN. 771 
ken går någorlunda fri från kräfta och därför bör odlas framför den 
skotska. En orsak till dess större motståndskraft anser STEWART vara 
dess större frosthärdighet än t. ex. den europeiska lärkens. Som tidigare 
nämnts i kap. III F., kan nämligen kräfta lättare spridas genom de sår 
och skador, som frosten förorsakar. Hos oss är emellertid de japanska 
lärkar, vi fått hit, i allmänhet mera frostömma än de europeiska, varför 
ett motsatt förhållande skulle kunna inträffa. 
Vid en utställning i Skottland 1910 förevisades emellertid farliga kräft- 
skador å den japanska lärken, och BORTHWICK hade redan 1909 (443) 
särskilt fäst uppmärksamheten på denna svamps förekomst i Skottland. 
Vid Baltiska utställningen i Malmö 1914 utställde prof. KOLPIN-RAVN 
en av Dasyscypha angripen stam av japansk lärk från Danmark (z90). 
I Sverige torde kräfta å japansk lärk först observerats av förf. år 1914 
på Ombergs kronopark, där över hälften av träden voro angripna i ett 
yngre, ännu ej slutet bestånd. År 1915 fann förf. den även på Visingsö 
men i ringa omfattning. 
Om det således är klart, att även denna lärk angripes av Dasyscypha, så 
skadas den ej i samma grad som de europeiska och sibiriska lärkarterna. 
Orsaken härtill är att söka i den japanska lärkens kraftiga tillväxt under 
den farligaste perioden för lärken eller 5—20-årsåldern. Som redan förut 
nämnts är denna lärk också mera skuggfördragande än de andra lärk- 
arterna, varför beskuggade träd ej föra samma tynande liv, som hos 
andra lärkarter, och därför ej bli i samma grad smittoförande. 
SCHWAPPACH (673) anför som exempel på den japanska lärkens större 
motståndskraft mot kräfta en blandkultur av japansk och europeisk lärk, 
där den senare arten gått ut på grund av svampangrepp, men den förra 
hållit sig frisk. Den verkliga orsaken härtill får dock ej sökas i detta 
antagande utan fast mer i den undertryckta ställning, som den europeiska 
lärken erhållit i förhållande till den dominerande japanska. 
Av andra svampar på denna ' lärkart må nämnas Ågaricus melleus, 
som särskilt MAYR (569) funnit avsevärt skada densamma. 
Råbocken betjänar sig med förkärlek av denna lärkart vid fejningar, 
och skogssorken skalar den gärna, enl. MAYR ända upp till 4 meters 
höjd. Som WERMELIN (257) påvisat, skadar även älgen denna lärk. 
Enligt samstämmande uppgifter från många håll lider japanska lärken 
ej mycket av lärkträdsmottet, som ej skulle tilltalas av de ganska köttiga 
barren. v. SCHMIEZING-KERSSENBROCK (609) omtalar emellertid från 
Västfalen, att den japanska lärken därstädes numera angripes lika myc- 
ket som den europeiska av denna besvärliga skadeinsekt. Vid Surte i 
Västergötland fann förf. våren 1916 starka angrepp av samma insekt å 
de nyutslagna barren. 
