GUNNAR SCHOTTE. 
[0 oj 
TN 
ber 1915 verkställd uppmätning av plantorna, visade det sig, att 294 
plantor då funnos kvar, medan sålunda 132 plantor strukit med. Medel- 
höjden var 0,69 meter. Den högsta plantan var 1,8 m och 61 plantor 
voro över en meter. Planteringen kan anses som ganska lyckad, även 
om den måhända utförts på en väl så svag markbonitet å den torra, 
hårt packade moränen. 
Försöksytan 184 består av ett inhägnat område om 0,30 har å Om- 
bergs kronopark, strax invid det gamla lärkbeståndet vid landsvägen norr 
om kronojägarebostället Södra Djurledet och ligger cirka 110 m ö. h. 
Jägmästare JOH. DAHLGREN, som utfört planteringen, meddelar, att 
plantorna anlände till Omberg mycket väl inpackade och i bästa skick. 
Vid uppräkning erhölls 4235 plantor. De utplanterades den 28 april 
1911 i fyllda gropar, upptagna föregående höst, i något oregelbundet 
förband, då hyggesplatsen delvis förut var planterad, med vanlig lärk, som 
fick kvarstå. Särskilda märken sattes dock vid varje västamerikansk lärk. 
Där ej vanlig lärk förut var planterad utsattes en del bokplantor mellan 
de nya lärkarna. Planteringen utfördes särdeles omsorgsfullt i svalt 
väder. Under den starka torkan på sommaren gick dock över hälften 
av plantorna ut. : 
Vid revisionen sept. 1915 påträffades endast gi plantor med en medel- 
höjd av 0,82 meter. Den högsta plantan var 1,;5 meter och 28 plantor 
voro över 1 meter höga. 
Om de ovan beskrivna, 7-åriga försöksodlingarna är givetvis ännu för 
tidigt att döma. Att plantorna vid Gammelkroppa oeh Bispgården lidit 
av frost behöver ju i och för sig ej vara avskräckande, då de snart torde 
hinna komma över värsta frostskiktet. Angrepp av lärkkräfta ha ännu 
ej förmärkts mer än å en av försöksplanteringarna, men de komma väl 
1 större mängd. Förhoppningarna att i den västamerikanska lärken få 
en mot kräfta immun art ha gäckats också i England. Enligt BORTH- 
WICK (444) erhöll botaniska trädgården i Edinburgh vintern 1908—1909 
två plantor, som tydligen voro angripna av kräfta. 
Huruvida genom den västamerikanska lärken något vinnes i tillväxt, är 
också svårt att ännu yttra sig över. JULIA ROGERS (599 a) samt cirkulär 
från amerikanska skogsstyrelsen (667) uppge, att denna art skulle vara 
ganska trögväxande, och detta yttrande har sedan citerats av andra, 
såsom V. SCHWERIN, vilken varnat för dess införande i Tyskland. Prof. 
HENRY, som väl bäst känner den västamerikanska lärken i sitt hemland, 
har emellertid förklarat påståendet om denna lärks långsamma växt för 
absurt (427). 
Full enighet råder däremot om, att denna lärk producerar ett 
ypperligt virke, kanske det bästa något barrträd kan uppvisa. Det be- 
