FORM OCH FORMVARIATIONER HOS LÄRKEN. 851 
dock får anses vara den praktiskt taget tillförlitligaste, ej bestämma en 
stams formklass närmare än 1 sämsta fall + 4 E. 
Att ett tydligt samband mellan diameterkvoterna vid olika delar av 
stammen förefinnes har förut påpekats. För att emellertid få närmare 
siffror härför användes följande förfaringssätt. Å samtliga stammar be- 
stämdes å grafisk väg diametrarna vid brösthöjd samt vid 235 och 30 
procent av stammens höjd ovan denna punkt. Diameter- och formkvoter 
uträknades, varefter de erhållna värdena underkastades korrelations- 
undersökning. Det visade sig då att korrelationsfaktorn uppgick till + 
0,780. Medelfelet å denna faktor uppgår endast till + 0,o75. Samban- 
det är således synnerligen fast, om det också ej kan betraktas som ab- 
solut. Motsvarande undersökning aå förut nämnda tallmaterial gav en 
korrelationsfaktor av + 0,81. 
De beräknade diameterkvoterna vid 25 2Z av stamhöjden ovan bröst- 
höjd jämfördes därefter med ur undersökningen erhållna medelsiffror. De 
fel av + 1,35 E. I allmänhet kan man således med denna metod, som 
visade därvid en variation kring medelvärdet av + 1,25 enheter eller 
överfört till formkvot + 2,1 E. Motsvarande siffra för tallmaterialet, men 
hänförande sig till diameterkvoten vid 6 m över marken, var + 3,0 E. 
Enligt denna beräkning skulle således diameterkvoten vid 25 & för 
samma formkvot kunna växla med + 3,75 eller i runt tal + 4 procent 
av brösthöjdsdiametern. Antages samma tal gälla för det av JONSON 
bearbetade granmaterialet, 47 stammar, skulle hans motsvarande diame- 
terkvot vara behäftad med ett tänkbart fel av + 0,6 enheter. Att märka 
är, att dessa delar av stammen äro de efter allt att döma minst varie- 
rande. Betydligt större variationer erhållas i delarna ovan mitt. 
Av ovanstående framgår således, att en stark lagbundenhet förefinnes 
i stammens byggnad. Denna är emellertid ej absolut, utan rätt betyd- 
liga variationer förefinnas. Det är då tämligen troligt, att dessa varia- 
tioner under skilda förhållanden skola uppträda i till storlek och riktning 
rätt så avvikande grad. Man bör således ej utgå från den förutsättnin- 
gen, att samma stambyggnad under alla förhållanden skall påträffas. När 
materialet tillåter, bör följaktligen undersökningen läggas så, att even- 
tuella skiljaktigheter kunna iakttagas. 
Närmast syftar jag då på den metod, JONSON använt, för erhållande 
av de skilda formklasserna. Han beräknar som bekant en medelserie 
och skaffar sig sedan övriga formklasser ur en för denna medelserie gil- 
tig ekvation. Denna metod är naturligtvis den enda tänkbara för ett så 
pass ringa material. För här föreliggande undersökning kan den emel- 
lertid ej anses lämplig, särskilt som redan i JONSONS material en, om ock 
svag, lagbunden avvikelse från de beräknade värdena kan spåras (3 sid. 
