868 L. MATTSSON. 
sultat fallande formklasskurva, och endast tre angiva stigande och dess- 
utom, att för dessa senare stigningen ej kan anses bevisad, får man som 
slutresultat, att formklasskurvan inom bestånd av den typ, som här 
undersökts, i allmänhet uppvisar ett svagt fall med stigande dimension. 
I stort medeltal är korrelationsfaktorn — o,28. Detta värde är då funnet 
som direkt medelvärde av faktorerna för olika ytor utan hänsyn till, att 
dessa äro av växlande säkerhet. Denna växling är nämligen så obetyd- 
lig, att den helt kan negligeras. I medeltal håller sig maximifelet kring 
+ 0,70 d. v. s. uppgår för medeltalet av 26 mätningar till + o,r4. Korrela- 
tionsfaktorn för förhållandet diameter — formklass är således — 0,28 + 0,14, 
där + o,r4 anger det möjliga maximifelet å vårt funna medeltal. 
Det kan emellertid erbjuda ett visst intresse att närmare undersöka, 
huruvida de olika korrelationsfaktorerna kunna sättas i samband med 
några särskilda beståndskaraktärer, såsom ålder, slutenhet, de i beståndet 
ingående dimensionerna eller dylikt. Visserligen äro de enskilda värdena 
behäftade med betydliga felmöjligheter, men ett fast beroende av någon 
viss sådan karaktär bör det oaktat kunna spåras. Så tyckes emellertid 
långt ifrån vara fallet. Redan en flyktig blick å tabell 1 visar detta. 
Korrelationsfaktorns storlek är så tydligt oberoende av varje därpå tänk- 
bart inverkande beståndskaraktär, att några närmare sammanställningar 
ej behövas som bevis härför. Det återstår således intet annat än att 
antaga dessa växlingar som beroende av rent tillfälliga kombinationer av 
provstammar. För en sådan förklaring finnes, som redan förut framhållits, 
ej några matematiska hinder. De skilda resultaten skulle då bero på 
en synnerligen stark variation i formklass för de särskilda stammarna, 
en variation, som endast i mycket ringa grad bestämmes av diametern. 
Av tabell 1 framgår att medelvariationen inom de skilda bestånden 
med ej allt för stora avvikelser håller sig omkring + 4,4 2. Möjligen 
skulle man kunna spåra en något minskad variation inom bestånd med 
särskilt hög medelformklass. Denna tendens är emellertid så svagt ut- 
präglad, att den mycket väl kan anses bero på tillfälliga omständigheter. 
Vid försöken att erhålla en uppfattning om formklassernas fördelning 
kring medeltalet ha därför bestånden behandlats, som om de i detta av- 
seende vore likvärdiga. Stammarna inom varje bestånd prickades efter 
differensen från medelformklassen, och antalet stammar av olika diffe- 
renser nedräknades. Samma metod har förut använts vid av författaren 
(77) verkställda formklassundersökningar å tall. 
Resultatet av beräkningarna visas å fig. 2, där för jämförelses skull 
även den GAUSS-ska felkurvan inlagts. Kurvorna ange det antal stammar 
per tusen, som hava en avvikelse i formklass från beståndets medelvärde 
av FiI,/cE2002s. Vv. EE. Som synes kan en svag assymetri i positivaled 
