3870 L. MATTSSON. 
stammen medför en sänkning av formklassen med 0,27 E. Antages det 
funna värdet för provstammarnas variationsvidd, 4,2 cm, ungefärligen 
motsvara diametrarnas spridning inom bestånden, skulle detta betyda en 
variationsvidd av i medeltal 24 cm och följaktligen en sänkning av form- 
klassen från smäckraste dimensionen till den grövsta av 6,5; E, d. v. s. 
de smäckraste stammarna ha 3 E högre, de lägsta stammarna 3 E lägre 
formklass än medelstammen. 
Då hittills beståndets medelformklass nämnts, har därmed avsetts den 
formklass, som erhållits som direkt medeltal ur de å provstammarna be- 
stämda formkvoterna. Som vi emellertid nyss ha visat, att formklass- 
kurvan tämligen säkert har ett mot de grövre dimensionerna sakta fal- 
lande förlopp, kan denna medelformklass lätt bliva missvisande, för den 
händelse stammarna ej äro uttagna så, att de ungefärligen ange bestån- 
dets stamfördelning. Faran är för vårt material ej så stor. Anser man 
nämligen förhållandet mellan provstammarnas och beståndens medel- 
dimension ungefärligen ange, i vad mån beståndets stamfördelning åskådlig- 
göres av provstammarna, visar det sig, att dessa två mått i allmärhet 
avvika från varandra ytterst obetydligt. Icke desto mindre har för samt- 
liga bestånden en bestämning av medelformklassen utförts efter beståndets 
medelstam å upplagda kurvor. Resultatet synes av tabell 1. Överens- 
stämmelsen mellan de på olika vägar bestämda medelformklasserna är 
som synes god. Endast i ett fåtal fall äro avvikelserna så stora, att de 
märkas, om formklassen uttryckes i hela enheter. 
De erhållna medelformklasserna åskådliggöra samma förhållande, som 
förut påpekades å medelvärdena för höjdklasserna, d. v. s. långsam stig- 
ning med höjden. Från denna allmänna regel finnas likväl undan- 
tag. Vi lämna emellertid en mera ingående diskussion av hithörande 
frågor å sido tills vidare. I stället söka vi bilda oss en föreställning om 
de variationer kring en utjämnad formklasskurva, med vilka vi måste 
räkna. 
Att dessa böra uppnå något lägre värden än de förut beräknade va- 
riationsvärdena med avseende på medelformklassen är ju tämligen troligt. 
Nu ställer det 'sig emellertid rätt omständligt att först utjämna de er- 
hållna serierna och därefter beräkna differenser och variation. Dessutom 
får man väl knappast utgå ifrån att de på så sätt erhållna variations- 
värdena skulle vara absolut tillförlitliga. Anser man nämligen, att de å 
enskilda ytorna påvisade växlingarna i formklasskurvans lutning närmast 
äro beroende av tillfälliga kombinationer av provstammar, och att alltså 
även de ytor, som enligt vårt material visa stigande formklasskurva, med 
ökat provstamsantal skulle erhålla sådan med den för de flesta gällande 
lutningen, inses utan vidare, att en variationsberäkning med avseende på 
