FORM OCH FORMVARIATIONER HOS LÄRKEN. 875 
Tab. 12. (Forts, 
| Försöksyta BEROCSKt Roj dis di a m & tern crm 
Nr. Diameter Breast-High in öm 
Sample-Plot | Sf ES SRA | | | EET = & 
No. ESSNES JEN ASE ANNIE: [ES | 57 | TOG] 2071-230 256270 IK200LST 
346 a fl | TAS2 13.6) Til 1O53]. F2541)0 O361)6 Of: 9>8| 12,7] 9.3 
| I 3 I ANT 6 4) sQ ER I 
347 | = IR 13,2! 12,3] — | 10,0] 9321 9,5] 12,7] — 
| | ESR Sad 301520 EG AE 
348 a a le | 10:90] 1159|.12,3] 11,6] 1058] 92) II3l— | — 
| | MJ Gör [0-2 [NEG AL 14 Ae 
350 je 12,4| — | — | 18,6] 14,x| — 9,6| 145,8] 13,2] 12,6! 12,4| I13,8| I2,9| II,5 
| 14 I HA TN LR TR EO 
388 | — | 9,5| II;s) 12,5) 13.1] 1156] 13;9] 12,3] 14,0] SS | — | — | — | — | — 
(SR ESA ADA Sr lr 202 12 
hastigt. Minskningen avtager emellertid betydligt i de högre dimensio- 
nerna. 
Den fortsätter dock i 
någon mån även sedan diametrar av stor- 
leken 80 å 90 cm uppnåtts. Exempel härpå lämna de vid Koberg un- 
dersökta sjattelarkarna. Se SCHOTTEL (2/4; tab. 4). Att marka ar, att 
den starka stigningen i lägsta dimensionsklasserna endast anträffas i de 
ytor, som börja med dimensionsklasserna 2—8 cm. Den är således ej 
bunden vid de inom varje bestånd lägsta dimensionerna utan endast vid 
de i absolut mått låga. 
Nu inställer sig emellertid den frågan, hur på lämpligaste sätt en me- 
delserie skall kunna erhållas ur dessa originalsiffror. Av en sådan bör 
man nämligen kunna fordra, att den anger barkkurvans gång inom 
bestånden och ej endast grova medeltal för det tillgängliga materialet. 
Ett direkt nedräknat medeltal av värdena i tabell 12 skulle nämligen 
till sin allmänna gång helt bli beroende av hur materialet är uttaget. 
Skulle så olyckligt hända, att de högre dimensionsklasserna erhöllos ur 
särskilt tjockbarkiga ytor, medan de lägre i stället erhöllos ur tunnbarkiga, 
kunde resultatet rent av bli en stigande eller åtminstone en horisontell 
barkkurva, medan samtliga ytor synas ange fallande sådan. Förhållandet 
askådliggöres tydligast av fig. 3. 
Denna svårighet är emellertid lätt övervunnen. 
gen, att om barkvärdena i en dimensionsklass, gemensam för två eller 
flera ytor, tages till utgångstal och övriga barkvärden i respektive ytor 
sättas i procentförhällande till dessa, de på så sätt erhållna relativa bark- 
serierna visa fullt ut samma förlopp. Enligt denna metod har den nedre 
kurvan i fig. 3 erhållits. Att några skiljaktigheter i förloppet av de två 
ytornas barkserier ej finnas, då de framställas i denna form är ju täm- 
ligen tydligt. Kurvorna för de absoluta barkvärdena däremot skilja sig 
som synes betydligt från varandra. 
Det visar sig nämli- 
