876 L. MATTSSON. 
Denna metod har därför tillämpats för samtliga undersökta ytor (med 
undantag för ytan 280, vilken då undersökningen utfördes ej var tillgänglig 
för bearbetning). Resultatet återfinnes i tabell 13. Som utgångsvärde har 
för samtliga ytor valts dimensionsklass 15. För sådana ytor, där denna 
klass saknats, har ett värde interpolerats. Samma metod har begagnats 
Bark procent 
LE BE 0 CA RR 
APS T EESE 
ESCO EAS a RE 
a SR AA 
24 
20160 8 0 2 An IG 820 22 24 26 28 301132 KSO GORT 
Fig. 3. Barkprocenterna från en tunnbarkig e och en tjockbarkig x yta i absoluta (de 
övre kurvorna) och relativa tal (den undre kurvan). 
The bark-percentages from a sample-plot with relatively thin bark e and from another plot with relatively 
thick bark X in absolute and relatives figures. 
för vissa ytor, då det verkligen uppmätta värdet tydligt avvek från serien 
1 övrigt. 
I tabellen kunna vi närmare studera de olika barkkurvornas förlopp. 
Variationer finnas naturligtvis, och som endast ett fåtal stammar ingå i 
varje grupp, kunna de stundom na rätt betydande dimensioner. Enstaka 
kurvor, så t. ex. för ytan 277 visa t. o. m. en svag stigning i st. f. sjunk- 
ning. Detta är dock undantagsfail och torde nöjaktigt kunna förklaras 
som beroende på tillfälliga olyckliga kombinationer av stammar. Att 
exempelvis nu nämnda kurva för ytan 277 ej får anses giva oemotsäg- 
ligt bevis på verkligt stigande barkprocenter inom ytan, framgår med 
all önskvärd tydlighet av en för densamma utförd korrelationsräkning. 
Korrelationsfaktorn blev + 0,19 men medelfelet å densamma är + 0,21, 
d. v. s. 1 olyckligaste fall kan ytan i stället för den här erhållna stigande 
kurvan ha en fallande med en korrelationsfaktor av + 0,19—0,84 = — 0,65. 
I övrigt förete kurvorna i allmänhet den förut påpekade formen. Ned- 
räknas medeltal, bör det noggrannast uppnåeliga uttrycket för barkkur- 
