880 L. MATTSSON. 
visst samband med medelvariationsserien. Hittills har påvisats, att denna 
serie företer en stark 'stegring i de lägre dimensionerna. Detta får emel- 
lertid ej utan vidare generaliseras att gälla även inom de enskilda be- 
stånden. Antages nämligen variationen som oförändrad inom beståndet, 
men dimensionsvärdena som stigande enligt de av oss framdeducerade 
värdena, måste naturligtvis barkprocenternas totala variationsområde stiga 
1 ungefär samma proportion som dessa senare. 
Nu visar emellertid ovanstående sammanställning, att variationsserien 
stiger betydligt hastigare än relativa barkserien i de lägsta dimensions- 
klasserna, medan den i de grövre visar fullt ut samma förlopp. Den 
senare omständigheten tyder på, att vårt antagande om lika variation 
och procentiskt sjunkande relativ barkserie är med verkligheten överens- 
stämmande. Avvikelserna i de lägsta dimensionerna tala emellertid ett 
annat språk. För dessa måste, om siffrorna få anses äga bevisande kraft 
endera av premisserna vara felaktig, d. v. s. antingen måste variationen 
inom enskilda beståndet vara större för dessa klasser, eller ock avviker 
barkkurvans byggnad från den antagna. För att utreda dessa förhål- 
landen äga vi ej lämpligt material. Likväl förefaller det, som om det 
senare alternativet skulle vara det mest troliga. — Vid reduceringen av 
barkdifferenserna ha därför de erhållna variationssiffrorna begagnats. 
Vi ha således nu medel i vår hand för att kunna erhålla antagliga 
värden för de skilda ytornas barkighet. Metoden blir följande. För 
försöksytornas barkserier beräknas differensen mellan de olika dimensi- 
onsklassernas barkvärden och motsvarande värden avlästa å medelkurvan. 
Dessa differenser sättas i förhållande till de för skilda dimensionsklas- 
ser gällande variationsvärdena, varefter medeltal beräknas. Det så er- 
hållna värdet anger tydligen ytans läge inom barkprocenternas variations- 
område, uttryckt i medelvariationen som enhet. Resultatet återfinnes i 
tabell 1. I tabell 14 äro samma värden införda i och för jämförelse 
med diverse beståndskaraktärer. Ytorna äro här ordnade efter fallande 
barkighet. Slutenheten är bestämd å ogallrade beståndet med hjälp av 
intensiteten. Angående slutenhetsbestämning och bonitering hänvisas för 
övrigt till SCHOTTE (74, Kap. III E): 
Redan en flyktig granskning ger vid handen, att något samband mel- 
lan barkighet å ena sidan och ålder eller bonitet å den andra ej 
förefinnes. Däremot förefaller det, som om de tunnbarkiga ytorna i all- 
mänhet skulle vara något tätare slutna än de tjockbarkiga. En korrela- 
tionsberäkning gav även till resultat en korrelationsfaktor av storleken 
— 0,19, likväl behäftad med ett medelfel av storleken +00,:8. Samma 
förhållande kan iakttagas i fråga om beståndsmedelhöjden. Korrelati- 
onsfaktorn blev i det fallet — 0,21. 
