928 HENRIK HESSELMAN. 
vecklingsåren. Lämplighet som grobädd och förmåga att nära den unga 
trädplantan äro emellertid egenskaper hos marken, som ingalunda behöva 
sammanfalla med varandra. Exempel härpå se vi bl. a. i tallhedarna, 
där man i lavtäcket påträffar ytterst talrika plantor, av vilka de flesta 
aldrig komma till någon vidare utveckling. Ett annat exempel erbjuda 
många nydikade mossar, där fröna med lätthet gro i den halvfuktiga 
Sphagnum-mattan, men där de flesta plantorna förr eller senare dö. 
De undersökningar, för vilka redogöres i efterföljande avhandling, in- 
rikta sig närmast på markens förmåga att nära de unga trädplantorna, 
och på hur brukliga skogsvårdsåtgärder verka i detta hänseende. Detär 
ganska naturligt, att dessa undersökningar i första hand inriktat sig på 
kvävets omsättning i marken. Assimilerbart kväve bildar vanligen mar- 
kens minimifaktor, som bestämmer dess bördighet. Kvävets invinning 
och kväveföreningarnas omsättning i marken regleras väsentligen eller 
uteslutande av biologiska processer, vilka i mycket hög grad påverkas 
av våra skogsvårdsåtgärder. Såväl teoretiska som praktiska skäl ha 
därför bestämt mig för att, när det gäller markens förhållande till sko- 
gens föryngring, i första hand 'studera kvävets omsättning. Jag hyser 
ock den uppfattningen, att de vunna resultaten bekräfta, att den valda 
utgångspunkten varit den riktiga. 
Kar. II. Ökat ljustillträde kan öka eller framkalla humus- 
kvävets nitrifikation. 
Det är ett allmänt bekant faktum, att ett större och rikligare ljustillträde 
till skogsmarken ofta framkallar en både frodigare och artrikare vegetation 
än den, som anträffas i de slutna beständen. Vanligen torde man tillskriva 
enbart och direkt det ökade ljustillträdet denna vegetationsförändring, men 
orsakerna ligga, varom man lätt kan övertyga sig, även djupare. Ien före- 
gående avhandling (HESSELMAN 1917) har ganska utförligt visats, att det 
organiskt bundna kvävet i vissa skogsmarker så småningom överföres till 
salpetersyra, medan i andra marker nedbrytningen stannar vid bildningen av 
ammoniak. Till de salpeterbildande jordmånerna hör bland andra bokmullen. 
Någon rikligare nitratanhopning äger dock i regel icke rum hos bokskogs- 
växterna, i det fallet visar sig denna skogstyp underlägsen t. ex. bland- 
bestånden av ädla lövträd. I sådan bokskog, där man icke kan iakttaga 
någon nitratanhopning hos markbetäckningens gräs och örter, har emel- 
lertid luckhuggningen ett tydligt inflytande i detta avseende. I bok- 
skogarna i Skåne och på Hallandsås finner man ofta smärre luckor be- 
vuxna med hallonsnår. Hallonen höra (HESSELMAN 1917, sid. 388) till våra 
mest utpräglade nitratofila växter, hallonskotten från dylika platser ge 
