930 HENRIK HESSELMAN. 
betäckningen ingå gärna blåbärsris, Leucobryum glaucum och andra mos- 
sor. I luckorna uppträda däremot vanligen hallon. Jordprov från 
luckorna  nitrificera kraftigt en ammoniumsulfatlösning, medan samma 
slags prov från omgivande bestånd sakna denna förmåga. Det råder 
sålunda en betydande skillnad med hänsyn till bakteriefloran mellan jor- 
den i beståndet och i luckan, och denna skillnad har enbart framkallats 
genom luckhuggningen. 
Även i andra skogstyper iakttar man ofta en stark vegetationsföränd- 
ring, tydande på att redan upptagandet av en lucka i hög grad påver- 
kar kväveomsättningen i marken. Granskogarna på Värmlands hyperit- 
marker ha ofta en mer eller mindre mullartad humus, där man påträf- 
far salpeterbildande bakterier (se HESSELMAN 1917). I likhet med andra 
örtrika granskogar förekomma dock i markbetäckningen blåbär, krus- 
tåtel (Azra flexuosa) och andra arter, som tyda på att salpeterbildningen 
ej är särdeles livlig (se HESSELMAN 1917). Luckorna daremot intagas 
av en utpräglat nitratofil vegetation av sådana växter som hallon, £pilo- 
bium angustifolium samt på somliga ställen även brännässlor (Urtica 
dioica), vilka antyda, att salpeterbildningen i marken måtte starkt ha 
ökats (jfr fig. 1). 
Dessa här i korthet omnämnda iakttagelser antyda sålunda, att föränd- 
ringar i ljustillgången kunna inverka på omsättningen av mar- 
kens kväveförråd. Ett närmare studium av de förhållanden, under vilka 
detta äger rum, lämnas i det följande. En god ledning vid dessa studier 
lämna de s. k. nitratofila växterna, för vilka jag redogjort i en föregående 
avhandling. Genom att studera dessa växters uppträdande och under- 
söka deras halt av salpeter har man ett lätt tillgängligt medel att be- 
döma salpeterbildningen i marken. De resultat, som härigenom er- 
hållas, böra emellertid ytterligare kompletteras genom bakteriologiska 
undersökningar och direkta bestämningar av jordens salpeterbildande 
förmåga. 
Då barrskogarna såväl med hänsyn till sin utbredning som sin eko- 
nomiska betydelse spela en vida större roll i vårt land än lövskogarna, 
kommer jag i det följande att uteslutande sysselsätta mig med de förra. 
Med hänsyn till kväveomsättningen i bestånden kan man, som förut vi- 
sats (HESSELMAN 1917), urskilja två typer. Hos den ena typen, de 
örtrika barrskogarna, omföres humuskvävet till salpeterkväve, hos den 
andra, de moss- och lavrika barrskogarna, stannar de kvävehaltiga äm- 
nenas nedbrytning vid bildning av ammoniak. Dessa olika typer böra 
isärhållas vid studiet av skogsvårdsåtgärdernas inverkan på markens 
kväveomsättning. 
