SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 9031 
Kar. III. Hyggen i örtrika barrskogar. 
(Detaljbeskrivningar sid. 1031.) 
I de örtrika barrskogarna av såväl tall som gran försiggår en salpeter- 
bildning i marken. Så långt man kan döma av de s. k. lagringsproven 
(se HESSELMAN 1917) som ock av växternas nitrathalt, är salpeter- 
bildningen ej så livlig som i många andra växtsamhällen. Trots beskugg- 
ningen, som fördröjer den upptagna salpeterns assimilation, kan man i 
regel i markbetäckningens växter ej påvisa någon salpetersyra. I detta 
hänseende utövar en avverkning ett kraftigt inflytande, som man redan 
torde finna av det exempel, jag omtalat från granskogarna inom Värm- 
lands hyperitområde. Ett par, något undersökta fall torde vara ägnade 
att ytterligare belysa denna sak. 
I Stockholmstrakten, t. ex. i omgivningarna kring Djursholm, höra 
granskogarna ofta till den örtrika typen. En karaktärsväxt är blåsippan. 
Mången gång är det lätt att påvisa, hurusom denna skogstyp uppkommit 
genom granens invandring i ekskog, här och där i granbeståndet kvar- 
stående gamla ekar bära ett vittnesbörd härom (jfr även fig. 2). Gran- 
skogarna kring Djursholm avverkas genom en oregelbunden, mera planlös 
blädning, då och då resulterande i smärre luckor. I dessa finner man 
ej sällan en yppig blåsippsvegetation, som med hänsyn till exemplarens 
kraftiga utveckling och blomrikedom vida överträffar vad man träffar i 
bestånden. Som jag förut framhållit (HESSELMAN 1917), kan man i regel 
ej påvisa salpeter hos blåsippan, trots att denna växt är en så utpräglad 
mullväxt. Blåsipporna i dessa luckor ge däremot, märkligt nog, en mycket 
kraftig salpeterreaktion med difenylamin och konc. svavelsyra (maj 1916), 
vilket visar, att salpeterbildningen i luckan måtte vara synnerligen livlig. 
I Jämtlands och Lapplands på silurgrund utvecklade örtrika gransko- 
gar förekommer som bekant en ganska rik markflora. Trots att jord- 
proven vid lagring kunna bilda ej obetydliga mängder nitrat, kan 
man endast mera undantagsvis påvisa salpeter hos växterna, även mer 
utpräglat nitratofila arter, t. ex. hallon, ge ofta negativt utslag (HESSEL- 
MAN 1917). I dessa granskogar utvecklas, som de flesta skogsmän väl 
känna, en utomordentligt frodig markvegetation vid upptagandet av större 
luckor eller kalhyggen. Vegetationen når gärna en sådan yppighet, att 
föryngringen i högst väsentlig mån försvåras. Hur ett dylikt hygge kan 
se ut, därom torde fig. 3 ge en ganska god föreställning. Den vegeta- 
tion, som utvecklas, är en utpräglat nitratofil flora, hos ett mycket stort 
antal arter kan man påvisa salpeter i betydande mängd, t. o. m. hos en 
sådan växt som AÅconitum septentrionale, vilken mindre ofta är nitrat- 
förande. Å sid. 1031 finner man en närmare skildring av ett sådant hygge. 
