SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 939 
Epilobium angustifolium (äldre, mer utvecklade individ). Inuti det slutna 
beståndet insamlades talrika exemplar av Luszula pilosa, samtliga gåvo 
vid nitratundersökning negativt utslag. 
På samma sätt som skogarna i denna del av Jönåkers häradsallmän- 
ning förhålla sig många gånger barrblandbestånden i mellersta Sverige. 
Sommaren 1916 undersökte jag i sällskap med överjägmästare U. WALLMO 
och på vänlig inbjudan av kammarherre FR. VON MECKLENBURG sko- 
garna under Högsjö gård i V:a Vingåkers s:n samt sedermera Alkvet- 
terns skogar, där jag gästade disponenten HANS DAHLBERG. Det var för 
mig av ett särdeles stort intresse att något lära känna markförhållanden, 
under hvilka U. WALLMO utarbetat sin bekanta blädningsmetod, som utan 
tvivel haft det största inflytande på utbildningen av vår skogshushållning 
och som starkt influerat på så många skogsmäns uppfattning och åsikter. 
Jag vill då börja med förhållandena å Alkvettern. Dess skogar äro 
välkända bland svenska skogsmän både för sin stora produktionsförmåga 
och för sina vackra föryngringar. Det mest ståtliga exempel på vackra 
naturliga föryngringar har SCHOTTE (1913 a, sid. 509—571) nyligen be- 
skrivit (jfr fig. 6), de äro av ett alldeles särskilt intresse med hänsyn 
till den skogsbehandlingsmetod, som nu med makt bryter sig fram mången- 
städes i mellersta Europa och som har sin förnämsta utgångspunkt i 
WAGNERS bekanta kantblädning, en avverkningsform, som på allt sätt 
söker gynna den naturliga föryngringen. 
De delar av Alkvetterns skogar, som jag undersökt, ligga samtliga 
nedanför högsta marina gränsen. Stundom utgöres marken av en myc- 
ket styv, roströd lera (jfr A. BLOMBERG 1902), som är föga podsolerad. 
Morän, mer eller mindre inblandad med lera, bildar emellertid största delen 
av skogsmarken. I de väl slutna bestånden av tall och gran eller av över- 
vägande gran ha risen endast en mycket svag utveckling och spela en mera 
underordnad roll i markbetäckningen, som förnämligast karaktäriseras av 
ett jämnt mjukt mosstäcke av de vanliga skogsmossorna, Hylocomium 
parietinum. och H. proliferum, mera undantagsvis förekommer ÄH. trigue- 
zrum. Örter och gräs spela, åtminstone i kvantitativt hänseende, en mera un- 
derordnad roll. Man finner spridda exemplar av harsyra (Oxaflis acetosella) 
samt enstaka eller här och där strödda exemplar av vitsippa (Anemone 
nemorosa). Humustäcket är ganska tunt, dess mäktighet överstiger föga 
det i fig. 4 avbildade provet, det har vanligen en mera seg, råhumus- 
artad struktur än Jönåkersproven. 
Några analyser å humustäcket i bestånden ha ej gjorts, men struktu- 
ren, markbeskaffenheten och markbetäckningen etc. visa, att den här 
förekommande humusformen är så närbesläktad med och så lik den, som 
förekommer i Jönåkersbestånden, att jag är övertygad om, att någon 
