SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 953 
lågor, medan marken i övrigt intages av kruståtel (Aira flexuosa) eller 
bärris. 
Även i mellersta Sverige kan man göra liknande iakttagelser. På 
många av kalhyggena i Garpenbergs skogar, Skogshögskolans nuvarande 
övningspark, är kruståteln den dominerande hyggesväxten. I rishögarna 
och på de gamla, multnande rissträngarna finner man emellertid en ni- 
tratofil vegetation av hallon, Epilobium angustifolium och Galeopsis bifida. 
Liknande iakttagelser kan man göra på många andra ställen i våra skogar. 
Även längre söderut i Sverige återfinnas liknande företeelser, nämligen 
att Azra flexuosa är den dominerande hyggesväxten, medan Epilobium 
förekommer omkring stubbarna. Dr. SYLVÉN har under förgående som- 
mar undersökt och studerat dylika hyggen (fig. 13). 
Av alla dessa iakttagelser framgår tydligt nog, att mult- 
nande virke, antingen detta utgöres av gamla lågor, vid avverk- 
ningen kvarlämnat ris, stubbar eller grövre grenar, gynnar kvä- 
vets omsättning till salpetersyra. Härför fordras dock, att virket 
multnar i någon större mängd, på hyggena kvarlämnande torra, lång- 
samt förmultnande grenar synas icke ha någon inverkan. 
I full anologi med vad som här sagts, står vegetationen på de platser, 
där man skrädat timmer, eller växtligheten kring smärre små sågar i 
skogarna, där man finner högar av multnande ved i form av sågspån 
eller skrädesavfall. Karaktäristiska växter äro hallon, Epilobium angusti- 
folium och Galeopsis bifida, således en nitratofil flora. De ha på dylika 
platser visat sig starkt nitrathaltiga (observationer i Hälsingland, Hassela; 
Ångermanland, Hoting; Lappland, Vilhelmina). 
Efter vad som här anförts, innebär det icke något särdeles märkvär- 
digt, att man på kalbyggena på Ansjö kronopark kan finna hallon och 
Epilobium i smärre rishögar och i stubbarnas närhet (se närmare detalj- 
beskrivningen sid. 1038). 
Kar. VII. Markberedningens inverkan på kvävets omsättning. 
(Detaljbeskrivning sid. 1044). 
Det är en ganska vanlig iakttagelse i våra skogar, att man intill 
rotvältor och på andra ställen, där de översta markskikten i någon mån 
blivit blandade om varandra, finner en flora av annan karaktär än på den 
mera orubbade marken. Det är ytterst vanligt att där träffa hallon och 
Epilobium angustifolium. Yngre hallonplantor äro då konstant nitrat- 
haltiga, det samma är ock vanligen fallet med Epilobium. Som 
särdeles belysande kan hänvisas till fig. 14, som föreställer en större vind- 
fällslucka i Ansjö kronopark i Jämtland. Omkring rotvältorna finns en 
ganska rik hallonvegetation, i juli 1915 gåvo hallonplantorna en kraftig 
62. Meddel. från Statens Skogsförsöksanstalt. 
