SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 959 
utan tvivel är en av de viktigaste orsakerna till den oenighet, som råder 
bland skogsmän angående svedningens eller bränningens praktiska an- 
vändbarhet vid markens beredande för kultur. För närvarande hör 
bränningen till stridsfrågorna, varför en redogörelse för litteraturen 
torde vara mindre nödvändig. Snart sagt årligen publiceras av prak- 
tiskt folk i våra skogstidskrifter uppsatser i denna fråga, varvid somliga 
förorda, andra avråda hyggenas svedning. 
Hittills torde man vanligen ha sökt orsaken till eldens inverkan uti 
den aska, som alstras och som skulle gödsla de unga trädplantorna. Då 
man emellertid ofta mycket länge kan spåra en gynnsam inverkan av 
bränningen på marken, så kan orsaken knappast enbart ligga häri, då 
den lättlösliga askan snart uttvättas. Som ett exempel härpå kan näm- 
nas, att man ett år efter svedningen ej med saltsyra kan påvisa några 
karbonater i marken, lika litet som på en kolbotten, som använts före- 
gående vinter. Bränningens huvudsakliga betydelse ligger emel- 
lertid i det inflytande, som den utövar på markens kväveom:- 
sättning. 
I Norrland är det i främsta rummet tvenne växter, som karaktärisera brand- 
fälten eller de avsvedda markerna, nämligen hömjölke eller kropp (£Epz- 
lobium angustifolium) och hallon eller »brandbär» /(Rubus ideus), således 
utpräglat nitratofila växter (se även fig. 16). 
Epilobium angustifolium sprides snabbt tack vare sina lätta, med en 
liten hårpensel försedda frön. Åtminstone på andra året efter branden 
finner man ytterst talrika små groddplantor, som sent på hösten befinna 
sig i mycket olika utvecklingsstadier. Först under andra året går fler- 
talet Epilobzum-plantor i blom. Utom genom frön sprides växten genom 
rotskott, som utbildas i stor mängd, och ofta dröjer det ej länge, innan 
Epilobium angustifolium helt erövrat marken inom stora områden av ett 
brandfält. En snabb utveckling företer även hallonet, som åtminstone 
på tredje året kan bilda stora, mycket täta snår. Omkring 4 å 5 år 
efter branden ha hallon och Fpilobium sin yppigaste utveckling, men 
de avtaga så småningom såväl i yppighet som i frekvens, alldeles obe- 
roende av om skogen invandrar på brandfältet eller ej. I mindre yppiga, 
vanligen sterila exemplar finner man emellertid båda arterna såväl på 
kala äldre brandfält som i skogar, som utvecklat sig efter brand, långt 
efter det sedan branden övergått marken. I 50—60-åriga barrskogar 
finner man ej sällan enstaka, vanligen sterila Epzilobium-plantor, de äro 
ofta relikter från brandfältsflorans tid. På ett c:a 25 år gammalt, troli- 
gen på grund av betning nästan kalt brandfält i Anundsjö socken, 
Ångermanland, funnos ännu hallon och Fpilobium, men i små, låga, 
vanligen sterila exemplar. Ännu längre kan nog Epilobium leva kvar, 
