962 HENRIK HESSELMAN. 
från liknande bestånd i Norrland som observationer över mindre, obrända 
fläckar å brandfältet visa, att marken hör till den typ, som vid kalhugg- 
ning i huvudsak klädes med en matta av kruståtel (Azra flexuosa). Den 
nitratofila flora, som utmärker brandfältet, har därför elden att tacka för 
sitt uppträdande. 
Brandfälten ha en betydande utsträckning (se fig. 17), torde omfatta 
några hundra har. Branden. har i allmänhet tagit ganska hårt på 
marken, skogselden uppstod under en torr försommar. Liksom nästan 
alltid är fallet, har elden tagit ganska ojämnt. På somliga, mer upp- 
stickande torra partier har elden bränt bort all ytligt liggande humus, 
marken ligger kal och vit i ytan (se fig. 18). På andra partier återigen 
har den tagit mindre hårt, men dock så pass kraftigt, att humustäcket 
endast består av ett helt tunt, kolat lager. Endast på mera fuktiga 
partier har elden kvarlämnat någon väsentlig del av humuslagret. Man 
torde således kunna säga, att branden på det hela tagit ganska hårt, det 
oaktat har den flora, som infinner sig, en nitratofil prägel (se närmare 
detaljbeskrivning sid. 1046). 
De unga plantor av gräs och" örter, som infinna sig på brandfältet, 
ge i regel en mycket kraftig nitratreaktion, framför allt är detta fallet 
med FEpilobium. Även där marken blivit ytterligt hårt bränd, så att 
humustäcket är så gott som alldeles avlägsnat och marken ligger vit 
och naken, kan man påvisa salpeter hos Fpzlobium (se fig. 18). Som 
exempel på andra nitratförande växter å brandfältet kunna nämnas KRubus 
ideus och &. saxatilis, Luzula pilosa och ÅArenaria trinervia (se vidare 
detaljbeskrivningen sid. 1046). 
När Epilobium-plantorna blivit äldre, upphör nitratreaktionen, vilket 
icke blott har en rent växtfysiologisk orsak, äldre plantor upphopa ej så 
gärna som yngre salpeter i sina vävnader, utan företeelsen beror även på att 
nitrifikationen i marken avtager. I hög grad beror reaktionen också 
på hur marken? träffats av elden. Dar dencblivit mycket 
bränd, synes växternas salpeterreaktion: hastigare avtaga än 
där den blivit mindre hårt åtgången. Hallonbusken synes även 
föredraga de mindre hårt framför de mera hårt brända platserna. 
Den förändring, som genom branden åstadkommes i markens bakterie- 
flora, är ganska genomgripande. Salpeterbildande och salpeter- 
förstörande bakterier, som saknas i den obraända marken mm. 
vandra. Jordprov från brandfältet nitrificera, dock endast ytterst lång- 
samt, en ammoniumsulfatlösning (se tab. 6). Denitrifikationen av GILTAYS 
lösning försiggår tämligen snabbt under utveckling av ganska stora gas- 
blåsor, medan jordprov från det bredvidliggande obrända beståndet ej 
framkalla någon eller endast en ytterst långsam förändring i lösningens 
