974 HENRIK HESSELMAN. 
För att förtydliga denna företeelse torde det vara lämpligt att något 
omnämna några undersökningar av den danska jordbakteriologen HARALD 
C. CHRISTENSEN (1915, sid. 4—54) över den kväveassimilerande bakterien 
azotobakter. Denna bakterie är allmänt utbredd, men förekommer endast i 
sådan jord, som är rik på baser, framförallt på kalk. Den förekommer därför 
aldrig i sur jord, sällan ineutral, men så gott som alltid i alkaliskt reagerande. 
Hans ingående undersökningar visa, att azotobakter faktiskt går under i en 
jord, som är fattig på kalk. Bakterien genomgår snabbt sjukliga förändringar 
och dör, medan den däremot i åratal kan bevaras i ett jordprov, som 
innehåller tillräckligt med kolsyrad kalk. Vidare synes det vara uppen- 
bart, att ascotobakters försvinnande ur de mera sura eller de neutrala 
jordarna ej beror på några bakteriedödande gifter, utan på saknaden av 
vissa, för dess livsverksamhet nödvändiga ämnen, bland vilka i främsta rum- 
met komma basiska kalk- och magnesiaföreningar. Det är tydligt, att man 
under sådana omständigheter skall finna azotobakter i så gott som alla alka- 
liskt eller möjligen i neutralt reagerande jordar, men ej i de sura, emedan den 
liksom andra bakterier sprides med stor lätthet men endast under vissa 
omständigheter kan leva och nå någon vidare utveckling. 
Det synes mig, som om detta betraktelsesätt med fördel kunde tillämpas 
på de salpeterbildande bakteriernas uppträdande. Endast under vissa 
omständigheter kunna de utvecklas. Förefinnas dessa omständigheter, 
kan man i regel påvisa de salpeterbildande bakterierna, men där omstän- 
digheterna äro ogynnsamma, där söker man dem förgäves. En infektion 
av marken äger ständigt rum, men endast när marken är gynnsam, har 
denna infektion någon effekt. Frågan blir då: vad är det,som hindrar 
de salpeterbildande bakteriernas uppträdande i t. ex. de mossrika barr- 
skogarnas humustäcke, och vilka förändringar är det, som gynna deras 
uppträdande efter en avverkning, markberedning eller svedning: Detta 
är frågor, som för sin lösning fordra delvis andra undersökningar än dem, 
för vilka jag redogjort i det föregående, men några på saken inverkande 
omständigheter synas mig redan nu kunna tramhållas. 
I min föregående avhandling (HESSELMAN 1917) har jag påvisat, att 
salpeterbildande humusformer bildas på en mark, som är mera rik på 
salter (elektrolyter), eller under sådana omständigheter, att humustäcket 
blir utsatt för påverkan av elektrolyter. Den humusbildning återigen, 
som försiggår under stark borttransport av elektrolyter eller på elektrolyt- 
fattig mark, leder till humusformer, där kvävet ej nitrifieras. Såsom 
exempel kunna å ena sidan nämnas den typiska mullen, där maskar 
eller insekter sörja för att humusämnena blandas med mineralpartiklar, 
så att humifieringen försiggår under elektrolyttillförsel. Å andra sidan 
kan erinras om det sega, torvartade råhumustäcke, som bildas i Norr- 
