954 HENRIK HESSELMAN. 
tern i Värmland). Där eld gått fram över marken i ett slutet bestånd, 
men där den ej varit så hård, att beståndet strukit med, finner man ofta en 
vacker ungskog under de äldre träden. Där marken ej blivit svedd, men därbe- 
stånd och övriga förhållanden äro av samma beskaffenhet som på de svedda 
markerna, träffar man endast svaga, halvt oväxtliga plantor. Såsom pro- 
dukter av denna eldens verksamhet finner man ej sällan i Norrland en 
tallskogstyp, som man skulle kunna kalla tvååldrig. Under ett tämligen 
väl slutet äldre bestånd uppskjuter, trots beskuggning och konkurrensen 
med de äldre träden, en vacker ungskog av växtliga tallar (jfr fig. 23 
och 24). Mindre ofta träffas en motsvarighet härtill i granskogen. Ett 
sådant fall har emellertid beskrivits av ANDERS HOLMGREN (1914, sid. 
279—280). I fig. 25 meddelas en bild därifrån. Som en följd av eldens 
inverkan på marken kan man t. o. m. någon gång finna, att tallen vandrar 
in i granskogen och utvecklas i dess skugga (se fig. 20). 
I de örtrika granskogarnas föryngringsytor ha de unga trädplantorna 
ofta att kämpa med en rik ört- och gräsvegetation. Konkurrensen blir 
ofta för svår för skogsträden, fröna ha svårt att komma ned till marken, 
och även om de där lyckats gro, hotas de unga plantorna att pressas 
ned och liksom förkvävas av de om hösten nedvissnande örterna och 
gräsen. Dylika platser äro därför svåra att föryngra, särskilt i fjälltrak- 
ter (se t ex. N; KR. BERLIN 19015, KK. E. KALTIN 19x6)50ebummisal 
peterbildningen i dessa marker är nog så livlig (jfr fig. 3, sid. 933). I 
smärre luckor däremot, där ört- och gräsvegetationen ej når någon mäk- 
tigare utveckling, försiggår föryngringen ofta lätt, vackra exempel härpå 
meddelas i fig. 28 och 33, man plägar ock rekommendera att i sådana 
skogar ta upp mindre föryngringsytor (se t. ex. K. E. KALLIN 1916, 
sid. 34). Det av HOLMGREN (1914, sid. 277—279) påpekade förhållan- 
det, att man ofta finner en vacker granföryngring på mark med rörligt 
vatten, såsom utmed bäckar och vattendrag liksom också på mark med 
syrehaltigt, genomsläppande vatten, låter sig ock otvunget förenas med 
den här av mig framhållna synpunkten. På dylika platser omsättes ju 
ävenledes humuskvävet till salpetersyra. 
På samma sätt kan man förklara granens lätta invandring och föryng- 
ring på gamla fäbodvallar: kreaturstrampet och kreaturens spillning ha 
där under tidernas lopp förlänat marken mullkaraktär. Med all sannolik- 
het nitrifieras även här humuskvävet. 
Å andra sidan har man en tillräckligt rik erfarenhet om att marker 
med råhumustäcke äro svåra att föryngra. Detta beror ej blott på sämre 
groningsbetingelser för fröet, utan ock på att plantan där har svårt att 
skaffa sig erforderlig näring; man brukar därför vänta några år med kul- 
tur, tills råhumustäcket har förbättrats (se t. ex. HOLMGREN 1911, sid. 
