9990 HENRIK HESSELMAN. 
kväve. Ej heller har man, såsom BOUSSINGAULT i sina grundläggande 
försök, renat den luft, som omgivit försöksväxten eller försöksjorden, 
från ammoniak. Dylika försiktighetsmått äro emellertid nödvändiga för 
att avgöra en i växtfysiologiskt hänseende så delikat fråga som denna. 
Tallar, som odiats i mark med tillgång på alla nödvändiga näringsämnen 
med undantag av kväve, förete sålunda ett verkligt hungerutseende. Att 
de överhuvud taget kunna leva, torde få tillskrivas dels en ammoniak- 
absorption i marken — försöken äro uförda i omedelbar närhet av en 
stad, Eberswalde — dels möjligen förekomsten av fritt levande kväve- 
assimilerande organismer i försöksjorden. 
För en normal utveckling av tallplantan, liksom också av granplantan, 
fordras tillgång till bundet, assimilerbart kväve, sålunda då närmast sal- 
petersyra eller ammoniakföreningar. I anslutning till den redogörelse, 
som jag förut lämnat angående dessa föreningars olika näringsvärde (se 
HESSELMAN 1917, sid. 384), skulle man närmast förmoda, att tallen och 
granen vore ammoniakväxter, de leva ju helst på en jord med sur reak- 
tion, d. v. s. de skulle föredraga de fysiologiskt sura ammoniaksalterna 
framför de i fysiologiskt hänseende basiskt verkande nitraten. Det har 
dock förut visats, att de uppnå den största produktionsförmågan på 
sådan mark, där humuskvävet nitrifieras. 
Av min förut lämnade framställning angående humuskvävets nitrifikation 
i svenska skogsmarker (HESSELMAN 1917) framgår dock med all önsk- 
värd tydlighet, att någon nitrifikation åtminstone av någon betydelse ej 
förekommer i våra mossrika barrskogar, icke ens i sådana, som visa 
en ovanligt hög produktion, t. ex. de meromtalade Jönåkersbestånden. 
För den äldre tall- eller granskogen utgöra sålunda ammoniak eller 
möjligen organiska kväveföreningar en fullt tillfredsställande kvävekälla. 
Men frågan är ganska invecklad; för de yngre plantorna gestaltar sig 
saken efter allt att döma på ett annat sätt. Några fullt avgörande ex- 
perimentella försök föreligga knappast i litteraturen, men vad man redan 
säkert vet torde dock i förening med mina egna observationer ganska 
väl kunna belysa frågan. 
Skogsträdens kväveproblem har bland annat behandlats av VATER 
(1909 b), som visat, att man vid gödslingsförsök i plantskolor i allmän- 
het nått bättre resultat med ammoniak än med nitrater, ehuru man ock 
funnit, att även tallen kan med stor lätthet tillgodogöra sig salpeter- 
kväve, såvida det erhålles i mycket utspädd form (0,o2 26 lösning, MÖLLER 
1904). Gödslingsförsöken lida dock samtliga av ett bestämt fel: man 
vet ej om ammoniaken i marken först omförts till salpetersyra, innan 
den upptagits av tallplantornas rötter. Så mycket tyckes dock vara 
säkert, att salpeter i något större koncentration, t.ex. i o,r Yo lösning, 
