SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 997 
En ytterligare belysning av de unga barrträdsplantornas kväveproblem 
kan vinnas från plantskolorna. Man kan med fördel gödsia med salpeter, 
ehuru i små kvantiteter, men man använder vanligen torv, dyjord, kom- 
postjord och dylikt, som väl inarbetas i plantskolejorden. En sådan 
behandling är, som det framgår av mina undersökningar, i hög grad 
ägnad att framkalla en livlig nitrifikation i marken. Jag har ännu ej 
ägnat åt plantskolejorden några mer ingående undersökningar, men en 
observation synes mig dock vara förtjänt att anföras. I en nyligen an- 
lagd plantskola å Sösjö kronopark, som endast gödslats med spiselaska 
från en skogskoja och med den råhumus, som fanns på platsen före 
plantskolans anläggning, växte unga plantor av hallon, Poa sp., Rumex 
acetosella. Dessa liksom några unga plantor av Eschscholtzia califor- 
ica, som kronojägaren sått ut i plantskolan, gåvo samtliga en 
kraftig nitratreaktion. Då denna plantskola, som ej behandlats på 
något särskilt sätt utan iordningställts efter ett ganska enkelt recept, 
visade en så livlig salpeterbildning, är det väl troligt, att kvävet i våra 
plantskolor i regel tillföres de unga trädplantorna i form av nitrat. 
Det förefinnes, som jag förut haft tillfälle att framhålla (HESSELMAN 
1917, sid. 385), en betydande växtfysiologisk skillnad mellan en salpeter- 
gödsling, då en större mängd nitrat på en gång tillföres jorden, och den 
mera sakta flödande, men stadiga salpetertillförsel, som äger rum 3 en 
humusjord, som nitrifieras. Salpetern kan aldrig uppnå någon större kon- 
centration, och jorden kan bibehålla sin sura reaktion, trots salpeterns 
natur av att vara ett i fysiologiskt hänseende basiskt salt. 
Om sålunda allting talar för att tallen är synnerligen tacksam för den 
mera svaga nitrattillförsel, som äger rum i en nitrificerbar humus, så 
har jag dock ej kunnat påvisa nitrat i unga, kraftiga, på nitrificerande 
torv växande tallplantor. Detta negativa utslag betyder dock mindre 
för vår uppfattning om tallplantans kväveproblem, många växter, som 
tydligen föredraga salpeterrik jord, upphopa ej nitrat i sina vävnader, 
utan förbruka den allt efter som den upptages. Som exempel härpå 
har jag förut omnämnt Polygonum lapathifolium (HESSELMAN 1917). 
Andra exexmpel kan man finna hos SCHIMPER (1890), isynnerhet hos 
unga trädplantor fann han ingen eller obetydlig salpeterhalt, ehuru 
plantorna förekommo på en mycket nitratrik kompostjord. 
De observationer och undersökningar, för vilka jag i föreliggande 
avhandling hittills redogjort, föra till den slutsatsen, att det måste exi- 
stera en viss olikhet mellan barrträdens förhållande till assimilerbara 
kväveföreningar på yngre och på äldre stadium. I yngre stadium äro 
de synnerligen tacksamma för en svag salpetertillförsel ur humus, på 
äldre stadium kunna de utvecklas synnerligen väl på en mark, där kvä- 
