998 HENRIK HESSELMAN. 
vet är disponibelt antingen i form av ammoniak eller ock såsom orga- 
niska föreningar. Ett intressant exempel härpå lämna de meromnämnda 
Jönåkersbestånden. Ehuru det i dessa marker icke bildas någon salpeter, 
förefinnes dock mellan den där förefintliga humusformen och den i Norr- 
land vanliga råhumusen en väsentlig skillnad, ej blott med hänsyn till 
mäktighet och struktur, utan sannolikt ock i kemiskt avseende. I Jön- 
åkersbestånden framkallar ju redan en luckhuggning en nitratbildning, i 
Norrlands råhumusskogar räcker det ej med en kalhuggning. Visserli- 
gen äro de klimatiska olikheterna rätt så stora, men även en kemisk 
olikhet torde finnas. Det vore ju ej så märkvärdigt, om den humus- 
form, som genom våra skogsföryngringsåtgärder lätt bringas att nitri- 
fiera, även utgör en bättre kvävekälla för skogsträden än den mera svår- 
nitrifierade råhumusen. Vari denna olikhet ligger, är för närvarande ej 
möjligt att med säkerhet uttala, möjligen vore den att söka i en livligare 
ammoniakbildning. 
Det torde ock i detta sammanhang ytterligare förtjäna framhållas, att 
barrskogen lättare föryngras på en lätt nitrificerbar än på mera svår 
nitrificerbar humus, även när förhållandena äro sådana, att någon nitri- 
. fikation ej äger rum. Jag har förut påvisat, att lågor och annat vedavfall 
gynna salpeterbildningen i marken. När ljuset får fullt tillträde genom 
beståndets avverkning finna vi de nitratofila växterna just på dylika 
platser. Det torde dock vara mera tvivelaktigt, om en nitrifikation äger 
rum, medan beståndet ännu är slutet. Dock finna vi företrädesvis på 
lågorna och på multnande ris de i skuggan växande plantorna. Möjligen 
finna plantorna här ett lättare tillgängligt kväve, ehuru det kanske ej 
nitrifieras, så länge beståndet är slutet (se fig. 31). 
Den skillnad, som jag här vill göra gällande mellan barrträdsplantor 
och mera utvuxna träd, kan ju förefalla ganska egendomlig, men det bör 
här ock framhållas, att den är mera kvantitativ. På nitrificerande mark 
uppnå samtliga träd sin högsta produktion, däribland även barrträden. 
Den unga barrträdsplantan kan liksom trädet tillgodogöra sig ammoniak 
eller andra kväveföreningar, men utvecklingen går då långsamt. På äldre 
stadium däremot betyder salpetern mindre, då många av våra produk- 
tivaste bestånd stå på mark utan nitrifikation. Emellertid torde man 
kunna tolka denna olikhet mellan yngre och äldre träd som en slags eko- 
logisk tillpassning. Det mera slutna, äldre barrträdsbeståndet inverkar 
nämligen på marken i den riktningen, att nitrifikationen minskar eller 
upphör. Vid beståndets uppväxande nedsättes markens avdunstning 
starkt, vattenrörelsen kommer huvudsakligen att riktas nedåt, och humus- 
bildningen kommer att försiggå i ett mera elektrolytfattigt medium (se 
HESSELMAN 1917), temperaturen blir lägre, allt detta hämmar eller 
