1002 HENRIK HESSELMAN. 
krossningsprodukter. De genom förekomsten av kalkhaltigt, lättvittrat 
material bördiga markerna inom Värmlands hyperitområden höra ock 
till denna typ (jfr fig. 1). Barrskogarna på dylik mark ha vanligen 
en mera örtrik markbetäckning och en mullartad humus, varför de i all- 
mänhet höra till den typ, där en svag nitrifikation försiggår redan i den 
av beståndet beskuggade marken (se HESSELMAN 1917). Den uppmärk- 
samme skogsmannen kan därför redan av beståndets markbetäckning 
sluta sig till hur marken kommer att förhålla sig vid ökat ljustill- 
träde och kan med ledning härav vidtaga sina åtgärder. Små föryng- 
ringsytor och snabbt vidtagna åtgärder för sådd eller plantering kunna 
leda till målet. Dylika marker kunna ock, om yxan föres med försik- 
tighet, föryngras genom självsådd. Även i nordligaste Sverige föryngrar 
sig granen på dylika marker i ganska små luckor (se fig. 33 och 28). 
I svåra fall får man använda klimpplantering av gran. Markens stora 
produktionsförmåga tillåter ju ock dyrare föryngringsåtgärder än i andra 
skogstyper. På grund av den jämförelsevis ringa utbredning som dy- 
lika marker äga, kan deras föryngring icke bli något dominerande pro- 
blem inom svensk skogshushållning, ehuru rent lokalt svårigheterna mången 
gång kunna vara betydande nog och sätta skogsmannens skicklighet och 
vana på stora prov. 
Frånse vi dessa, ofta särskilt bördiga marker, så är det ett viktigt 
problem för svensk skogshushållning att så sköta skogen, att man på för- 
yngringsytorna åstadkommer en för barrträdsplantorna gynnsam omsätt- 
ning av humuskvävet till salpeter. Detta problem är förknippat såväl 
med föryngringsytornas anläggning och behandling som med skogens 
föregående skötsel. Jag vill till en början uppehålla mig vid den sista 
av dessa tvenne frågor. 
De för skogens naturliga föryngring gynnsammaste bestånden repre- 
senteras av den typ, som vi träffa i mellersta Sverige. Jönåkers, Högsjö, 
Äs' och Alkvetterns skogar utgöra härpå exempel. Markbetäckningen 
utgöres i huvudsak av ett mosstäcke, råhumustäcket är ganska löst 
och luckert och av mycket måttlig mäktighet (se fig. 4). Bärris och 
ljung spela en alldeles underordnad roll för dess uppkomst. De egent- 
liga humusbildarna utgöras av mossorna samt kvist- och barraffallet från 
träden. Redan en luckhuggning framkallar en livlig nitrifikation, ört 
och gräsvegetationen blir dock ej överdrivet frodig, utan tall- och gran- 
plantorna kunna jämförelsevis lätt gro, och såvida de komma i åtnjutande 
av tillräckligt ljus, utveckla de sig vidare (se fig. 5, 34 och 41). 
Den motsatta typen representeras av sådana skogar, där råhumustäc- 
ket nått en mycket kraftig utveckling; detta är ofta fallet i Norrlands 
genomblädade granskogar. Under det friska mosstäcket ha vi där ett 
