SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. I005 
som i bestånden med stark råhumus, proportionen mellan arterna är 
emellertid en annan och växtresternas förmultning förlöper på ett an- 
nat sätt. 
Vid utvecklingen av ett ogynnsamt råhumustäcke ha såväl klimatet 
och marken som ock beståndets behandling sin stora betydelse. Ju 
råare och kallare klimatet är, dess lättare får humustäcket denna för 
skogen ogynnsamma karaktär, men behandlingen av beståndet spelar 
givetvis sin mycket stora roll. I de genomblädade gamla granskogarna, 
där ljustillträdet är starkare än i den verkligt slutna skogen, men där 
det är för svagt för att framkalla en mera livlig omsättning, där trivas 
särskilt bärrisen och bidraga kraftigt till en ogynnsam utveckling av humus- 
täcket. Det torde väl knappast lida något tvivel om att den behand- 
ling, som vi förr av ekonomiska skäl måste underkasta våra gamla norr- 
ländska granskogar, då vi genom en s. k. oordnad timmerblädning togo 
ut de bästa och grövsta träden, varit skadlig ej blott för det kvarvarande 
beståndet, utan ock för markens beskaffenhet. I fig. 35 och 36 meddelas 
några bilder av dylika, ganska sorgliga gamla granskogsbestånd. Av 
klimatiska orsaker blir skogen gärna glesare i Norrland än i södra och 
mellersta Sverige, men vår skötsel har ock mången gång varit sådan, 
att den förvärrat det onda eller de nackdelar, som följa härmed. Men 
även där beståndet är så tätt, som det synes vara möjligt i Norrland, 
inträder vanligen icke efter huggning nitrifikation i marken, Åira flexuosa 
blir gärna den dominerande hyggesväxten. Men härutinnan märkas dock 
betydande gradationer. I de lägre belägna delarna av Norrland, d. v. s. 
närmare kusten, där klimatet är gynnsammast, visa hyggena en större 
grad av förvandling i humustäcket. Nitratofila plantor äro där ej så säll- 
synta, även om marken ej blivit bränd, t. ex. kring Björna i Ångerman- 
land. Ju högre upp man kommer och desto råare klimatet blir, dess 
mindre snabbt förvandlas råhumustäcket vid huggning, och dess lång- 
sammare och svårare försiggår i stort sett skogens föryngring. När man 
t. ex. i norra Ångermanland når upp till en höjd av c:a 400 m över havet, 
märker man tydligen en bestämd försämring av skogens föryngringsbe- 
tingelser, och på ännu större höjd kan man träffa stora, kala ytor, där 
ljustillgången synes vara fullt tillräcklig, men där föryngringen tydligen 
går alldeles oerhört långsamt (se t. ex. fig. 37). Här har man att göra 
ej blott med en direkt, utan ock med en indirekt, ofördelaktig inverkan 
av klimatet, nämligen dess inflytande på humustäckets beskaffenhet. Till 
denna typ höra rätt stora områden på c:a 400—3500 m över havet i 
södra och mellersta Lappland, bevuxna med s. k. oväxtlig gran. Från 
denna i det stora hela riktiga bild av föryngrings- och markförhållan- 
dena i Norrland avvika de kalkrika markerna, som ännu i fjällens omedel- 
