SKOGSFÖRYNGRINGSATGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. IOII 
De flesta författare framhålla den stora roll, som elden har spelat för 
tallen i dess kamp med granen. Granen är dels mera ömtålig, den dukar 
lättare under vid brand (se fig. 40), dels synas tallfröna lättare gro i den 
av elden övergångna marken. Där elden gått mycket hårt fram, så att 
humustäcket blivit i det närmaste förstört, där går utvecklingen långsamt 
och vanligen till tallhed (se t. ex. ALB. NILSSON 18953, sid. 9), men an- 
nars är det långt ifrån sällsynt att finna granen bilda den första barrträds- 
generationen på ett brandfält, vare sig björken gått före eller ej. Inom 
Jämtlands silurområde finner man ej sällan sådana ålldeles rena granbestånd 
utan inblandning av björk, ett sådant är avbildat i fig 40; även på råg- 
svedjor kan den första skogsgenerationen bli en ren granskog (se GUN- 
NAR ANDERSSON och HENRIK HESSELMAN 1907, sid. 62), markbetäck- 
ningen i dessa bestånd utgöres av de vanliga skogsmossorna och bärrisen, 
stundom spela dock lavar en större roll än vanligt i markbetäckningen. 
I Jämtland och i norra Ångermanland finnas ofta på de gamla brand- 
fälten barrblandskogar av tall och gran, med större eller mindre inbland- 
ning av björk och asp, som vanligen kommit in på brandfälten något 
före barrträden. Ofta utmärka sig dessa skogar för en mycket hög växt- 
lighet. 
En liknande roll som skogseldarna har svedjebruket haft för våra sko- 
gar. Det är numera alldeles eller i det närmaste övergivet. En skildring 
av hur det utfördes finner man hos FERD. LINDBERG (1915, sid. 12—16). 
Skogarna på de gamla svedjefälten utmärka sig ofta för en mycket hög 
växtlighet, orsaken härtill torde väl delvis vara, att svedjorna oftare anlagts 
på goda marker, men svedjningen har också direkt haft sin roll. Jämför 
man nämligen med varandra skogsbestånd på samma slags mark, finner 
man ofta, att de som växa på de gamla svedjorna äro vackrare och 
växtligare än de, som förekomma på den osvedda marken. Ett annat 
exempel på eldens roll lämna de gamla kolfallshyggena; sedan skogen 
fällts det ena året, fingo träden ligga och torka till följande vår, då kol- 
fallet påtändes, varvid kvistar och finare grenar brunno upp. Avsikten 
med bränningen var ock att på bekvämaste sättet få skogen kvistad (se 
FERD. LINDBERG 1915, Sid 16). På de gamla kolfallen ha vi ock våra 
vackraste tallskogar i Norrland. 
Svedningsbruket har väl hos oss så godt som alldeles övergivits, men 
i och för skogsföryngring har det dock åtminstone till mycken sen tid 
kommit till användning på Skagersholms kronopark i norra Västergötland 
(se G. SCHOTTE 1910, sid. 140—142). I Finland däremot har denna 
metod länge stått högt i kurs, när det gällt att föryngra skogarna, 
och särskilt var A. G. BLOMQVIST (1887), den mångårige direktören för det 
finska forstinstitutet i Evois, en varm vän av detsamma. I senare tid 
