SKOGSFÖRYNGRINGSÅTGÄRDERNA OCH SALPETERBILDNINGEN I MARKEN. 1013 
ha de i Vesijako kronopark genom svedjekultur uppdragna skogarna bli- 
vit föremål för 'en skoglig undersökning (VUORI 1913), som visade, att 
dessa bestånd utmärkte sig för en hög växtlighet. 
När det i praktiken gäller den viktiga frågan om hur man skall behandla 
marken för att gynna skogens föryngring, så blir enligt den uppfatt- 
ning, somöjags har velat förfäkta, icke frågan om bränning 
eller icke bränning, utan frågan blir att sörja för en för barr- 
trädsplantorna gynnsam, men icke allt för riklig omsättning av 
det i humustäcket organiskt bundna kvävet till salpetersyra. 
I de förut omtalade, av mig undersökta skogarna i Jönåker, å Äs, Högsjö 
och Alkvettern sker en sådan omvandling vid ringa ingrepp med yxan, 
skogen föryngrar sig ock med lätthet. Det är, som förut framhållits, 
osäkert, om detta endast är en följd av beståndens föregående behand- 
ling elller om markens minerologiska beskaffenhet spelar en roll. Det 
vore emellertid av största intresse och vikt att få denna fråga utredd. 
Härmed sammanhänger ju spörsmålet om ljushuggningarnas och de 
starka gallringarnas inflytande på marken och på skogens föryngrings- 
möjligheter, frågor av det allra största ekonomiska intresse, hvilkas 
grundliga teoretiska utredning skulle kunna ge diskussionen i flera skog- 
liga spörsmål en fastare ryggrad än hittills. Det är ock att hoppas, 
att Försöksanstalten måtte kunna ta upp denna fråga på sitt program. 
Även under dylika, för skogens föryngring gynnsamma förhållanden 
använder man kalhuggning utan eller med fröträd, och stundom löp- 
brännas hyggena. Den sistnämnda åtgärden är med den uppfattning, 
jag här företräder, både onödig och även i viss mån skadlig. Visserli- 
gen vill det synas, som om även på dessa marker kvävet hastigare skulle 
nitrifieras, om man använder risbränning, men bränningen förorsakar ju 
alltid en del kväveförluster, vilka väl dock, om marken ej blir allt för 
hårt bränd, snart torde kunna ersättas. När det på den brända marken 
uppdragna beståndet vuxit upp, upphör all nitrifikation (se sid. 1050), 
och stundom får man det intrycket, att bestånden vid omkring 20 års 
ålder liksom sakta av i sin tillväxt. Den effekt, som man vinner ge- 
nom bränningen, är ju alltid övergående och då samma sak kan vinnas 
endast genom ökat ljustillträde till marken, är ju svedningen onödig. 
Det är emellertid ytterligt svårt att ge ett alldeles bestämt omdöme 
om en dylik försiktigt utförd avsvedning kan nedsätta markens produk- 
tionsförmåga. Sällan finner man nämligen tvänne bestånd på svedd och 
osvedd mark under sådana förhållanden, att man utan vidare kan jäm- 
föra dem med varandra. Med hänsyn till den fara, som alltid förefinnes 
för att marken skall bliva för hårt bränd, och i betraktande av övriga 
risker vid svedjningen, anser jag, att bränning är förkastlig på all 
