1010 HENRIK HESSELMAN. 
med att blädningen framkallar en nitrifikation. På marker, där detta 
ager rum, försiggår föryngringen i luckorna ganska snabbt. Även så- 
dana skogsmän, som anse blädningsbruket ur ekonomisk synpunkt mindre 
fördelaktigt, erkänna dess förmåga att gynna föryngringen (se t. ex. 
ADOLF WELANDER 1910). 
En senare utvecklingsform av blädningsbruket representerar den av 
A. WAGNER (1912) utbildade kantblädningsmetoden. ' Föryngringsresul- 
tatet beror även härvidlag på markens beskaffenhet. Den skildring han 
ger av humustäckets förvandling vid kantblädningen (1912, sid. 356—-58) 
talar för en inträdande nitrifikation, en sak, som är ytterst sannolik med 
hänsyn till dessa skogars beskaffenhet. På hans fotografier av mycket 
vackra föryngringar kan man ock se nitratofila växter bland trädplan- 
töfna (IÖL2,, Sid. 89). Där humustäcket har en mindre gynnsam beskaf- 
fenhet, företages ock markberedning för att gynna föryngringen (1912, 
sid. 114—115). I detta sammanhang är det av ett stort intresse att 
finna, att där kantblädningsmetoden mera omedvetet tillämpats i vårt 
land, men lämnat mycket vackra föryngringsresultat, nämligen vid Lan- 
fors under Alkvettern i Värmland, där framkallar en sådan avverkning 
en nitrifikation i humustäcket (se 940). Med spänt intresse kan man av- 
vakta resultatet av den av skogsavdelningen där utlagda försöksytan (se 
G. SCHOTTE 1915, sid. 768—769). 
På ett helt annat sätt gestalta sig frågorna om markens behandling, 
när humustäcket är mera starkt råhumusartat, så att humuskvävets nitri- 
fikation stöter på större svårigheter. En ledning för bedömande av 
humustäckets omsättning kan man då återigen finna i markfloran. Där 
mossorna och bärrisen trots rikligt ljustillträde ej vissna eller där marken 
överdrages av en tät kruståtelmatta, där finnes ock i regel ingen sal- 
peterbildning. Den i ytan torra mossmattan och den täta fäll, som bil- 
das av kruståteln (Aira flexuosa), bilda för fröna en olämplig grobädd, 
den naturliga föryngringen är starkt försvårad. Även de planterade 
plantor, som utvecklas på ett sådant hygge, växa avgjort sämre än där 
humuskvävet nitrifieras, såvida de ej ha att kämpa med en mycket kraf- 
tig hyggesvegetation, i vilket fall motsatsen kan inträffa. 
Man torde med all rätt kunna säga, att den med så stor iver i 
senare tid hos oss debatterade föryngringsfrågan huvudsakligen avser 
marker av den sistnämnda beskaffenheten. Hur dylika marker lämpli- 
gen skola behandlas, därom rör sig i främsta rummet striden. Av alla 
de undersökningar, för vilka jag förut redogjort, framgå vikten och 
betydelsen av humuskvävets nitrifikation. Alla sedan gammalt kända 
metoder för att befordra föryngringen, t. ex. markberedning, bränning, 
stubbrytning etc., framkalla en nitrifikation av det i humustäcket samlade 
