I022 HENRIK HESSELMAN. 
i alla händelser en livlig nitrifikation. Mången vill kanske betrakta det som 
ett slöseri att från marken borttaga moss- och ristäcket och är av den 
åsikten, att man härigenom skulle minska markens näringskapital. Man 
måste emellertid skilja på en för marken nyttig och en för densamma 
skadlig markbetäckning. Är den av det senare slaget, och dit hör otvi- 
velaktigt en dylik råhumusalstrande betäckning av bärris och mossor, 
kan dess avlägsnande endast bidraga att sätta marken i bättre, sundare 
skick. Den förlust i näringskapital, som mossornas och risens bortförande 
kan förorsaka, motväges väl av att marken försättes i ett bättre tillstånd. 
Med skildringen av denna metod komma vi lätt in på det hos oss 
mest använda sättet för skogarnas föryngring, nämligen hyggenas sved- 
jande. Som det torde framgå av denna framställning, är jag ingalunda 
någon fiende till bränning, jag hyser tvärtom den uppfattningen, att elden 
haft en stor betydelse att hålla tillbaka den råhumusbildning, som lätt 
äger rum i vårt klimat och som framför allt blir kraftig i äldre, mera 
glesa bestånd. Men då elden icke endast har gjort nytta, utan ock 
mången gång stor skada bör löpsvedningen användas med myc- 
ket stor urskiljning.: Den har sin plats, endast där råhumus- 
täcket är mycket kraftigt, så att en föryngringshuggning eller 
läggandet av ett kalhygge ej är tillräckligt för att omföra det- 
samma till en verkligt godartad humus, d. v. s. en nitrificerande 
humus. Där hyggesvegetationen enbart eller så gott som övervägande 
kommer att utgöras av bärris eller en tät matta av kruståtel (Azra fexu- 
osa), där har antingen en kraftig markberedning eller en svag löpsved- 
ning ' sin plats. Av de invändningar, som man kan göra mot eldens 
användning, synas mig de viktigaste och mest bärande vara av praktisk 
natur. Det är svårigheten att begränsa elden, faran för att den antänder 
närgränsande bestånd, att på hygget redan förefintliga plantor finnas 
etc. Den risk, som man vill anse förefinnas för markens försämrande, 
är däremot mindre. Det gäller ju att bränna på våren, medan mar- 
ken ännu är så fuktig, att humustäcket ej tar någon större skada, 
utan endast mossorna och bärrisen brännas upp. Visserligen medför 
bränningen en del kväveförluster, men förlusten betyder mindre, då 
råhumustäckets kväve är svårtillgängligt. Det kväve, som finns i det 
efter bränningen återstående humuslagret, är däremot lättillgängligt, icke 
minst för trädplantorna. Det förlorade kvävet torde ock, om marken 
ej brunnit för hårt, snart nog kunna ersättas. I marken leva kväve- 
assimilerande organismer, och det är mycket möjligt, att dessas liksom 
andra bakteriers verksamhet stimuleras efter branden. Även en annan 
risk förefinnes dock. Bränner man mycket hårt, blir marken mera kom- 
pakt och tät än förut, de översta markskikten förändra något sin struk- 
