OM TALLENS KNÄCKESJUKA. NS 
Från praktiskt sett betydelselsöst angrepp 1915 hade sålunda sjukdo- 
men 1916 brett ut sig så starkt, att knappast en enda såddruta å hela 
det nära 200 har stora kulturfältet nu gått fri från svampangrepp. Den 
regniga försommaren 1916 hade ju också erbjudit de bästa betingelser 
för svampens utveckling." Om kulturens kommande öden kan man för när- 
varande ej med bestämdhet uttala sig. Upprepas svampangreppet ett kom- 
mande år — och sannolikheten härför är ytterligt stor — och äro då betin- 
gelserna för svampens utveckling lika goda som under den senast gångna 
sommaren, kan tallen, redan nu illa åtgången, bliva dömd till undergång; 
många plantor kunna då duka fullständigt under, och de överlevande 
kunna bliva så fördärvade till stamformen — mångtoppiga och krok- 
stammiga — eller tillbakasatta i tillväxten, att tallens dominerande roll 
i kulturen fullständigt äventyras. Där tallen gått fullständigt ut eller bli- 
vit starkast tillbakasatt i såddrutorna, får nu den i blandning med tallen 
insådda granen träda räddande emellan. Fläckvis torde dock tallen all- 
tid bliva det beståndsbildande trädet. Om svampangreppet kommande 
sommar visar sig i avtagande, torde säkert de kraftigast utväxande tall- 
plantorna redan då hava nått sådan styrka, att deras fortsatta utveck- 
ling är tryggad. Såddrutor med alla plantorna dödade i toppen före- 
kommo visserligen men voro sällsynta. I regel syntes någon eller några 
av de i såddrutorna vanligen i stort antal uppgångna tallplantorna hava 
toppskottet oskadat eller åtminstone kvarlevande. 
Även om tallen från och med tredje till fjärde året under ett eller 
annat år hemsökes av knäckesjuka i ovan omförmälda utsträckning, torde 
dess öde ej därmed vara så alldeles avgjort. Även efter upprepade 
svåra svampangrepp kunna tallplantorna repa sig och bilda ett på äldre 
dagar kanske rent av fullgott tallbestånd. En antydan härom gav ett 
mindre, nu 8—10-årigt kulturbestånd av tall nära vägen Gatan—Fin- 
nerödja järnvägsstation. Beståndet uppgavs hava för några år sedan 
lidit av samma sjukdom som nu Vellervattnet-beståndet, och plantorna 
visade också nedtill krökar och igenvallade sår, som tydde på genom- 
gången knäckesjuka. Även om de flesta kvarlevande tallarna hade fula 
stamkrökar att uppvisa, voro de dock nu åter i god växt och bestån- 
dets slutenhet syntes ej i någon mån äventyrad. Då plantorna angri- 
1 R. HarTtiG, Lehrbuch der Baumkrankheiten. Berlin 1882, sid. 73—74, framhåller, 
hurusom svampen under år med regnrika försomrar — mycket regn i maj och början av 
juni månader — å tallen utvecklar talrika och yppiga fruktkroppar. Då väderleken är torr 
däremot, intorka sporlagren i första början av sin utveckling, och yttre svampskador komma 
aldrig att framträda. Tack vare sjukdomens tillbakagång under år med torra försomrar 
kunna något äldre och kraftigare ungplantor av tall genomgå även flera år å rad upprepade 
angrepp av knäckesjuka; få plantorna blott något repa sig, behöver ej stamformen med nöd- 
vändighet fördärvas, även om ett nytt svårare angrepp något senare år skulle inträffa. 
