OM TALLENS KNÄCKESJUKA. TEN 
närmast befintliga, högsta plantraderna. Detta visar ju utan vidare, att 
man i vanliga fall har att räkna med endast en ytterligt lokal spridning 
av svampsjukdomen från aspen till tallen — m. a. o. en starkt begrän- 
sad spridning av svampens basidiesporer.' Kan blott smittohärden — as- 
pen — hållas inom vederbörliga gränser, är alltid faran för ödeläggande 
knäckesjukshärjning utesluten. Ett radikalt borthuggande av varje asp i 
närheten av en av knäckesjuka hemsökt tallkultur blir emellertid härvid 
ingalunda nödvändigt. Basidiesporernas spridning är ju så begränsad, 
att ett skydd mot tallens infektion lätt bör på annat sätt kunna anord- 
nas. Endast några få tallsåddrader voro ju vid Ö. Ekenäs praktiskt 
sett tillräckliga att hindra basidiesporernas spridning. Vill man sålunda 
samtidigt omhulda såväl tall som asp, bör detta utan fara för tallen 
kunna ske, utan att dyrbarare åtgärder behöva tillgripas. Något slags 
skyddsbälte mellan asp- och tallkultur bör ju i detta fall vara till- 
räckligt. Aspari omedelbar närhet till tallkulturer eller å öppna 
platser intill dessa bör man dock helst undvika. Även om skade- 
görelsen kan begränsas till den omfattning, den exempelvis visat sig nå 
vid Ö. Ekenäs, bör den i ett dylikt fall genom smittohärdens undan- 
skaffande redan från början förhindras. 
Långt ifrån alltid äro dock tallkulturerna så lyckligt lottade i fråga 
om asp som Ekenäs-kulturen. Vad som i första hand var bestämmande 
för dess blott ensidiga hemsökelse av knäckesjuka, var ju saknaden av 
asp inom själva kulturen. Först då aspuppslag förekomma spridda över 
ett för tallkultur i anspråk taget område, kan verklig fara för allvarli- 
gare och allmän skadegörelse av knäckesjuka yppa sig. Atti ett dylikt 
fall tillråda några åtgärder till sjukdomens bekämpande är nästan lönlöst. 
Har man en gång aspen på det för tallkultur färdigliggande området, 
är det ju snart sagt omöjligt att undanskaffa densamma; rotskotten und- 
går man ej utan i tid vidtagna åtgärder för asprötternas dödande. Bör- 
jar nu Melampsora pinitorgua uppträda inom området, blir snart varje 
asp å detsamma infekterad, detta tack vare uredosporernas utomordent- 
ligt goda spridningsförmåga. Första nästföljande vår befinnas nu de 
teleutospor-basidiesporförande bladen spridda över snart sagt hela om- 
rådet, och tallens infektion begynner efter högre måttstock. Är kultur- 
fältet någorlunda stort och öppet liggande, så att vinden får fritt spel- 
rum, kunna naturligtvis även basidiesporerna föras relativt långt omkring 
— sannolikt längre än inom Ekenäs-kulturen — och detta i sin tur bi- 
! Om basidiesporspridningen hos de värdväxlande rostsvamparna föreligga blott mera en- 
staka och ofta ofullständiga uppgifter. Även om en betydande avståndsspridning i vissa fall 
kunnat konstateras, ha i vissa, närmare undersökta fall blott en helt inskränkt sådan kunnat 
påvisas. Jmf. H. KLEBAHN, Die wirtswechselnden Rostpilze. Berlin 1904, sid. 30—32. 
