UNDERSÖKNINGAR ÖVER GRAN- OCH TALLKOTTARNAS SKADEINSEKTER. I 147 
abietella (s. 487—490, fig. 12—14, pl. 9) upptäckte han, därigenom att 
han i augusti varseblev kottar, vilka hade hopar av exkrement fast- 
spunna på utsidan. Dessa undersöktes, med den påföljd att larven 
anträffades. Han ger en rätt detaljerad beskrivning av såväl fjäriln som 
larven och skildrar utmärkt träffande det karakteristiska sättet för skade- 
görelsen. 
Grankottvecklaren slutligen kände han ej till i larvstadiet, ty den 
kläcktes ur kottar, som han insamlat, i tanke att de endast voro angripna 
av grankottmottet. Egendomligt nog identifierar han ej arten med den 
av LINNÉ beskrivna strobilella. 
I DAHLBOMS arbete »Kort underrättelse om Skandinaviska Insekters 
allmännare skada och nytta i hushållningen» omnämnas inga som helst 
skadeinsekter på grankottar. 
HOLMGREN däremot (1867) upptager kottgnagaren, Anobium abietinum, 
om vilken det uppgives, att den förekommer tämligen allmänt i granskogar 
och lever i grankottar, ofta tillsammans med grankottvecklarens larver. 
Kottgnagarens larver hålla ofta till i kottarnas tjocka ända, där de ligga 
krumböjda, då nämnda fjärils larver däremot ligga utsträckta efter hela 
sin längd närmare kottens mitt eller spets. 
HOLMGREN skriver dessutom: »Flera andra närstående arter leva även 
1 grankottar, men de äro sällsynta hos oss.» 
Därjämte upptager han grankottvecklaren (s. 308), om vilken han skri- 
ver: »Denna vecklare synes vara tämligen allmän i mellersta och södra 
Sveriges granskogar. — Larven lever endast inuti grankottar, såväl i 
den vanliga granens, som i de hos oss inplanterade arternas. Han förtär 
i början endast märgröret eller det inre av kottstjälken, men när gran- 
fröna bliva mogna tillgriper han sedermera även dessa. Om hösten är 
han fullvuxen, men övervintrar dock i kotten till följande vår, då han 
undergår förpuppning. Generationen är vanligen enårig, stundom även 
tvåårig.» 
»Någon synnerligt stor skada gör väl aldrig dessa larver hos oss; dock 
finner man stundom ett betydligt antal kottar, i vilka de innästlat sig. 
Dessa kottar kunna merendels lätt igenkännas från de friska därigenom, 
att de äro krokiga och att kåda på ett eller annat ställe från dem ut- 
sipprar.» 
Efter HOLMGREN dröjer det ända till 1893, innan vi finna några upp- 
gifter om grankottarnas skadeinsekter; detta år lämnar WAHLGREN i 
Skogsvännen (s. 40—45) en redogörelse över sina undersökningar över 
dem, vilken innehåller flera nya fakta av stort intresse. 
Av WAHLGRENS beskrivning över grankottvecklarens skadegörelse fram- 
går, att han sig själv ovetande även iakttagit spåren av grankottmottets 
