ERE HENRIK HESSELMAN. 
Under de år som förflutit sedan förenämnda avhandling publicerades, 
har tallhedsproblemet alltjämt varit föremål för den naturvetenskapliga 
avdelningens studier och undersökningar. Assistenten, dr LAGERBERG 
(1912), har sålunda publicerat en studie över de små tallhedsplantornas 
sjukdomar. Utom försöksfältet på Fagerheden har ett ytterligare för- 
söksfält anlagts, nämligen å kronoparken Östra Jörns-marken i Jörns 
revir i norra delen av Västerbotten. På dessa försöksfält ha i synner- 
het humustäckets beskaffenhet inom olika delar av heden noga stude- 
rats. Under mina tjänsteresor i åtskilliga delar av landet har jag ock 
haft tillfälle att i flera avseenden komplettera och utvidga min första 
erfarenhet angående tallhedarnas föryngringsvillkor. En redogörelse för 
dessa utvidgade och fortsatta studier följer här nedan. 
Vid de undersökningar, som utgöra föremålet för efterföljande avhand- 
ling, ha de kemiska och mekaniska jordanalyserna i övervägande grad 
utförts av avdelningens kemistbiträden, fil. kand. GURLI LAGERBERG f. 
HOFRÉN och fil. kand. GURLI LAURENTZ, till vilka jag här vill framföra 
mitt hjärtliga tack. 
Kar. I. Yttre hinder för plantornas utveckling. 
Konkurrens med markbetäckningsväxterna. 
I den förut publicerade avhandlingen (HESSELMAN 1910) framhålles, att 
renlavstäcket i Norrbottens tallhedar aldrig eller sällan når en sådan ut- 
veckling, att det utgör ett hinder för föryngringen. Lavtäcket bildar 
t. o. m. en gynsammare eller bättre grobädd än ett mosstäcke. Vid 
de noggranna ståndortsanalyser, som LAGERBERG (1914) utförde för 
några år sedan, visade det sig, att de unga trädplantorna i tallhedarna 
företrädesvis funnos i de med lavar bevuxna partierna, medan de så 
gott som alldeles saknades i mossfläckarna. Emellertid kan renlaven 
stundom nå en sådan utveckling och en sådan yppighet, att den ut- 
gör ett verkligt hinder för föryngringen. Detta tycks i synnerhet vara 
fallet inom övre Dalarna. Redan mycket tidigt kar lavrikedomen i övre 
Dalarnas skogar ådragit sig forskarnas uppmärksamhet. LINNÉ, som år 
1734 företog en resa genom Dalarna upp till Särna och Idre, ger i sin 
reseberättelse följande åskådliga skildring av skogarna närmast Särna: 
»9/, .m. förr än man kom till Särna, kom man uti en trång skog, som 
på jorden var snöhvit af mossa, men ofvan uti svart och mörk av en 
svart, skäggig mossa, som hängde allt öfver nedre delen af träden. Jorden 
var här stenig, med mo fyllder. Hade under vägen varit blåst, hade ock vi 
varit fogelfrie för de många ruttnade och till fall hotande träden, ibland vilka 
öfra delen af ett halft stort träd hängde uti ett annat, just öfver vägen.» 
