242 HENRIK HESSELMAN. 
är skillnaden mellan de olika jordproven högst betydande. Jordprovet 
från beståndet innehåller kväveföreningar, som till vida större mängd 
gå i lösning än provet från det öppna fältet. I det förra provet gå 
30,4 &Z av kvävet i lösning, i det senare endast 5,3 2. En mellanställ- 
ning intar det humusprov, som insamlades under fristående tall med för- 
yngring. Med sina 30,9 2 kommer det emellertid humusprovet från be- 
ståndet mycket nära. Tabellen innehåller emellertid även några andra 
undersökningar. Några av proven ha, innan de sattes till förmultning, 
upphettats till go”, resp.” 130”. Dessa prov visa sig vid förmultnings- 
tidens slut innehålla vida mindre mängder vattenlösligt kväve än de icke 
upphettade. 
Dessa resultat tala för att ökningen av de i vatten lösliga kväveför- 
eningarna förorsakas av vissa organismer. Genom upphettningen steri- 
liseras proven och mikroorganismernas verksamhet blir mer eller mindre 
nedsatt. Resultaten kunna möjligen anses stå i en viss motsats till 
andra försök angående den inverkan, som jordens upphettning har på 
kväveföreningarnas löslighet. (Genom en sådan ökas nämligen ofta lös- 
ligheten, men i detta fall har säkerligen upphettningen gått för långt. 
I båda fallen ha proven hållits en timme vid den angivna temperaturen. 
En annan sak, som talar för att denna ökning av de kvävehaltiga äm- 
nenas vattenlöslighet förorsakas av mikroorganismer, finner man av pep- 
tonspaltningsförsöken. Ifrån Fagerheden ha jordprov insamlats för ut- 
förande av dylika försök. Jordproven visa en mycket låg peptonspalt- 
ningsförmåga (se tab. 8), minst dock proven från de öppna fälten, högst 
de prov, som tagits i bestånd eller under träd med föryngring. De 
jordprov, som visat den största halten av vattenlösliga kväveföreningar, 
ha sålunda också visat den största peptonspaltningsförmågan. Så långt 
man kan döma av de kvävehaltiga föreningarnas vattenlöslighet lik- 
som av peptonspaltningsförsöken, bör det humuskväve, som finnes i 
humustäcket i beståndet eller under de fristående träden, vara lättare till- 
gängligt för träden än det humuskväve, som finnes på de kala, svår- 
föryngrade fälten. 
Ehuru de försök, för vilka jag nu i korthet redogjort, ej kunna ge 
någon djupare inblick i den kemiska beskaffenheten hos de olika humus- 
formerna på våra tallhedar, vittna de dock, att viktiga skillnader förefin- 
nas. Dessa framkomma ännu mer genom de försök, för vilka jag här 
nedan kommer att redogöra. 
Humuskvävets nitrificerbarhet. 
Tallhedarna höra till de skogstyper, där humuskvävet under normala 
omständigheter ej nitrificeras. ”Talrika jordprov från de olika partierna 
