k 264 HENRIK HESSELMAN. 
Tack vare detta, kunna de växa upp under de äldre träden, trots rot- 
konkurrens och beskuggning ovanifrån. 
Tallhedsproblemet är sålunda enligt min uppfattning ett kväveproblem. 
Humustäckets starka uttorkning hindrar eller fördröjer de av organismer 
förorsakade nedbrytningsprocesserna, lavarna, som spela en stor roll för 
humusbildningen, innehålla mera svårsönderdelade kväveföreningar än 
barr och mossor. När beståndet slutes, så att markens beskuggning 
blir starkare, fuktigheten i humustäcket stiger, ökas också de processer, 
som ombesörja de kvävehaltiga ämnenas sönderdelning. Skogens växt- 
lighet ökas. 
Avverkas en glesställd tallhed fullständigt och bortbäras alla lågor, 
tullar och dylikt, som kunna skydda plantorna, bliva de unga tallplan- 
torna fullt likställda med hänsyn till ljustillgång och konkurrens från 
andra växter. Under sådana förhållanden framträder betydelsen av kväve- 
tillgången fullt klart och tydligt. De tallplantor utveckla sig bäst, som 
stå på sådan mark, där humuskvävet nitrifieras. De likna i avseende på 
skottens längd, barrens färg och storlek tallplantor på god mark. Där 
humuskvävet ej nitrifieras, där försiggår tallplantornas utveckling ganska 
långsamt. 
Som ett ytterligare skäl för min uppfattning, att tallhedarnas föryng- 
ringsfråga ytterst är ett kväveproblem, kunna några observationer anföras, 
som jag haft tillfälle att göra å Hökensås häradsallmänninvg. I denna 
del av Västergötland förekomma tallhedar, som mycket likna de norr- 
ländska. Beståndet har dock tydlig sydsvensk karaktär med hänsyn 
till trädkronornas form och storlek (se SYLVÉN 1916, sid. 93 fig. 46). 
De unga tallkulturerna utveckla sig ofta mycket långsamt. På föran- 
staltande av frih. VON ESSEN å Helliden har Skaraborgs läns skogs- 
vårdsstyrelse genom lupininblandning sökt sätta fart på tallarna. Bland 
annat har man hackat upp jorden kring vissa smärre tallar samt omkring 
dem utsått frön av lupiner (Lupzinus perennis).  Tupinerna ha gått rätt väl 
till. Effekten på tallarna är omisskännlig. De med lupiner behandlade tal- 
larna skjuta långa och kraftiga skott och skilja sig från sina grannar 
även genom barrens större längd och mörkare färg. Vid lupinkulturen 
har ej någon slags gödsling använts. Det är sålunda det av lupinerna 
från luften assimilerade kvävet, som kommit de unga tallarna till godo 
och förorsakat ökningen i höjdtillväxten. 
Det som här anförts angående orsakerna till tallhedarnas långsamma 
och egendomliga föryngring, torde lämpligen kunna sammanfattas på föl- 
jande sätt. 
PDeroöppna, kala partierna i en så smaningommelesstald 
tallhbed Ha vett: huvudsakligen av lavar alstrat Höumnstacket 
