1288 SVEN ODÉN. 
brist för växterna förelåge. Först genom kalkningen skulle vattnet bli 
lättare tillgängligt, emedan de bildade kalkhumaten icke skulle binda 
vattnet i så hög grad som de fria humussyrorna. 
Till sist må nämnas, att här och där antydningar föreligga, vilka tyda på, 
att kalkhumaten lättare oxideras och sönderdelas än de fria humussyrorna 
och att härigenom för växterna assimilerbara näringsämnen skulle bildas. 
Experimentella arbeten föreligga såvitt mig bekant endast beträf- 
fande humussyrornas existens. 
De bayerska forskarna A. BAUMANNS! och E. GULLYS"' arbeten gå 
ut på att visa, att några verkliga humussyror icke existera och att det 
är de vid närsalternas baser bundna syrorna, som genom adsorption av 
baserna frigöras och utöva sin skadliga inverkan. Jag har å annat 
ställe? redogjort för arbeten, vilka ådagalägga, att stora mängder svår- 
lösliga organiska syror (humussyror) finnas såväl i högmossarna som 
andra humusavlagringar och i samband härmed utvecklat, att teorien om 
neutralsalternas adsorptionssönderdelning har föga sannolikhet för sig. 
Härmed är likväl knappast riktigheten av den äldre åsikten styrkt, ty 
förekomsten av svårlösliga humussyror innebär icke, att dessa i växt- 
fysiologiskt hänseende verka skadligt. Det synes snarare som om de- 
samma på grund av sin svårlöslighet skulle utan olägenhet fördras av 
växterna, vilket bl. a. belyses av det förhållandet, att även i starkt kal- 
kad högmosse ännu rikligt med fria humussyror finnas, då ju ofta nästan 
en tredjedel av den organiska substansen består av sådana. Av RITTERS 
ovannämnda undersökningar framgår vidare, att bakteriernas virulens 
icke påverkas märkbart av fria humussyror. 
Det synes av ovanstående, som om man kunde draga den slutsatsen, 
att det icke är humussyrorna, som verka skadligt, utan att kalk- 
humaten på ett eller annat sätt verka gynnsamt på vegeta- 
tionen. 
Förklaringen torde möjligen i anslutning till mina arbeten” över pektin- 
ämnenas roll inom växten kunna formuleras på följande sätt. Den vid 
vissa fysiologiska processer såväl hos högre växters som framför allt vid 
bakteriernas livsverksamhet uppstående vätejonkoncentrationen (syrorna) 
måste regleras, så att ej densamma alltför mycket ökas och verkar häm- 
mande. Härtill äro kalkhumaten synnerligen lämpade, då de äro salter 
av svårlösliga och därför föga uttvättbara syror. Den »sura» karaktären 
hos okalkad humusmark torde icke så mycket bero på humussyrorna 
1 
Mitteil. d. bayrischen Moorkulturanstalt, H. 3, 4, 5 (1909—1913). 
? Intern, Mitt. f. Bodenkunde. Bd 6, 81 (1916). 
3 
Ber. d.' deutschen bot. Ges. Bd 34, 648 (1916). Intern. Zeitschr. f. physikal.-chem. 
Biologie 3 (1917). 
