1300 SVEN ODÉN. 
6a. Sphagnum-torv från Örsmossen (Upland) översta partiet av sub- 
boreala skiktet (askhalt 1,06 2) fig. 9. 
pP3ED:0, kalkati prov; sertioko: 
I tabell I och 2 återgives en dylik försöksserie för okalkat och kalkat 
prov, varav noggrannheten och omfattningen av varje försöksserie torde 
framgå. I övrigt synes det mig vara tillräckligt att i fig. 5—9 meddela 
resultaten grafiskt. 
Ser man på resultaten av dessa försök, så framgår av desamma, att 
för humussyran de två första punkterna ligga högre än motsvarande 
punkter för kalciumhumatet (fig. 5). Om man emellertid betänker, att 
kalciumhumatet blott håller c:a 65 &Z organisk substans, så skulle, om 
procenttalen beräknas på totala mängden organisk substans, det ömsesidiga 
läget även för detta parti av kurvorna förskjutas. Man finner för övrigt 
utan undantag, att de kalkade proven alltid binda något mer vatten än 
de okalkade, men differenserna äro så pass små, att de praktiskt torde vara 
betydelselösa. Av vikt är däremot, att någon antydan till olikhet i den 
riktningen, att vattnet lättare skulle avgivas av kalkad humus icke före- 
finns, tvärtom synes ju efter kalkningen vattnet hållas något fastare bun- 
det. Det är vidare av intresse, att en stor del av vattnet redan vid en 
minskning i atmosfärens relativa fuktighet ned till 75 2 bortgår. Pro- 
ven i naturfuktigt tillstånd hålla efter den här använda beräkningsgrun- 
den (procenten av torrsubstansen) över 100 94 vatten, och därav avdun- 
star således två tredjedelar ytterst lätt. 
Att högmossflorans xerophythabitus skulle ha sin orsak i vattenbrist 
synes efter dessa resultat att döma föga sannolikt. Möjligen kan i vattnets 
ringa rörlighet inom de kolloida humuskomplexerna, som omgiver rötterna, 
en fara föreligga, att desamma inte tillräckligt snabbt förses med vatten. 
Att för övrigt högmossflorans typiska habitus, förtjockad cutikula, 
minskad bladyta o. s. v. skulle bero på vattenbrist synes mig knappast 
ens från rent biologisk synpunkt vara antagligt, utan kan likaväl vara 
en tillpassning till närsaltbrist. Det må i detta sammanhang erinras om att 
många av de typiska högmossväxterna, exempelvis Calluna vulgaris, Le- 
dum palustre, Empetrum nigrum, Myrtillus uliginosa, Vaccinium vitis 
idaea förekomma på i övrigt näringsfattig mark, oberoende av densam- 
mas fuktighetsförhållanden. I de närsaltrikare kärren får oaktat markens 
»surhet» floran en mera mesofytisk karaktär; man finner där exempelvis 
Viola palustris, Cirsium palustre, Agrostis canina, Peucedanum palustre, 
Caltha palustris, Geum rivale m. ff. 
Några fullt säkra slutsatser torde av föreliggande växtfysiologiska fakta 
knappast kunna dragas. Som för uppkomsten av xerophytisk habitus 
