31 
at det var Moskusoxer. Der blev nu i Løbet af en Timestid 
skudt tre Tyre. 
Moskusoxen er, som bekjendt, en Mellemting mellem 
Oxen og Faaret. Størrelsen er omtrent som en lille Ko, men 
dens uforholdsmæssigt store Hoved med de store, krumme, op- 
adbøjede Horn, samt den lange, nedhængende Uld, der omtrent 
naaer Jorden, gjør at den synes større, end den i Virkeligheden 
er. Dyret er meget fredeligt, men seer med sine smaa, skidende 
Øjne temmelig ondskabsfuld ud. Skindet er meget tykt, paa 
sine Steder t cra . 
Det Sted, hvor vi havde skudt Dyrene, var det frodigste, 
vi havde seet der paa Landet. Der var et sammenhængende 
Dække af Græs og Halvgræs, iblandet med Pil, Blomsterplanter 
og Mosser. Elvkanten kunde tilnød minde om en dansk Aa- 
bred. Der var saaledes ikke nogen Grund for Dyrene til at 
lide Mangel paa Foder, ialtfald ikke paa denne Aarstid. Bugen 
af de skudte Dyr var da ogsaa næsten kuglerund, og da vi skar 
Mavesækken op for at undersøge Indholdet, væltede der ud af 
den en saadan Mængde Græs, Pileblade og Blomsterstængler, at 
man maatte falde i Forundring over, at Dyrene kunde rumme 
saa meget. Maaske kan ogsaa deres træge, lidet sky Opførsel 
forklares ved Forspisthed; thi vi kom dem ganske nær, og den 
ene af dem laa og sov saa haardt, at to af Expeditionens Med¬ 
lemmer vare passerede tæt forbi den uden at bemærke den, og 
uden at den vaagnede. De troede, at det var en Sten. 
Vi havde nu en temmelig besværlig Hjemtour, da vi skulde 
transportere Skindene og de tunge Hoveder med os. To af 
Dyrene vare faldne i en Sump, og Skindene vare derved bievne 
gjennemtrukne med Vand og meget tunge. Nogle arbejdede sig 
gjennem Leræltet tilbage til Slæderne, medens vi andre, efter 
at have prøvet derpaa, belæssede med en Vægt af over 100 
Pund, sluttelig opgave Landvejen og bragte Skindet ned til 
Elven, hvor vi derefter skiftedes til at slæbe det med et Toug, 
som var gjort fast til Hornene. KL 9 om Aftenen forlode vi 
