120 
Dyrefjord paa NV.-Kysten af Island. Da Afstanden dertil ikke 
var stor, knap 50 danske Mil, besluttede jeg først at gaa til 
Dyrefjord for at kompletere Kul og Proviantforsyningen, 
aflevere Post o. s. v. og derefter atter at søge op mod Gap 
Grivel. Vi havde da friere Hænder, end naar vi gik ind i Isen 
med vor lille resterende Kulbeholdning. 
Vi fulgte derfor Iskanten ned til 68V4 0 Br., men da det stadigt 
var Taage, saa at vi ikke kunde staa ind i Isen, og Iskanten 
lier bøjede mere Vest over, satte vi Cours for Dyrefjord. 
Den 20. August efter Middag saae vi de første Vidnesbyrd 
om, at vi nærmede os de mere civiliserede Egne; det var tre 
af de smaa Dampere, der med Station paa Island drive Hval¬ 
fangst i de omliggende Farvande. E11 af disse Dampere, «Arctic» 
af Tøn s be r g, tilhørende Sven Foyn, kom paa Siden, og af 
dennes Fører fik vi de første kortfattede Meddelelser om For¬ 
holdene i Europa. Snart efter saae vi ogsaa flere Sejlere, een 
efter een dukkede op i Horizonten; det var islandske Havkal- 
fiskere, som med deres elendige Fartøjer vove sig langt ud paa 
dette stormfulde Hav for at fortjene Livsopholdet ved at fiske 
Hajer. 
Kl. 2 fik vi Islands NV.-Pynt i Sigte og stode nu for en 
gunstig Lejlighed langs Kysten ned mod Dyrefjord, hvor vi 
ankrede om Aftenen. 
Vor første Tanke gjaldt naturligvis Posten. Vi havde jo 
ikke faaet Efterretninger fra Hjemmet i over 14 Maaneder, og 
vi vare selvfølgeligt derfor glade ved at faae dem. 
Den følgende Dag ankom Krydseren «Diana» , Capitain 
Suenson, paa Fjorden. Saavel af Chefen som af Officererne 
blev Expeditionen modtagen med stor Gjæstfrihed. Vi vare 
navnlig glade ved at høre, at man hjemme, paa Grund af de 
samstemmende Efterretninger fra alle engelske og norske Ilval- 
og Sælfangere om de særlig ugunstige Isforhold i 1891, ikke 
havde næret nogen Ængstelse for Expeditionens Skjæbne, til¬ 
trods for at «Hekla» ikke kom hjem om Efteraaret. 
