hvilken Teltene stode. Paa Grund af Isskodserne og Kalvisen 
kunde vi imidlertid slet ikke se Stranden og Teltene, men hørte 
kun af og til en forvirret Larm af Raaben og Hundegjøen. 
Efterhaanden dukkede imidlertid Stranden frem, og her saae vi 
nu alle Kvinder og Børn forsamlede. Alle vare mødte, ligefra 
de ældste gande Kjærlinger, der saae ud, som om de ikke havde 
været ude i Dagens Lys i lange Tider, og til de yngste Patte¬ 
børn , der endnu sade i Amauten paa Ryggen af deres Modre. 
Nogle af de gamle Koner vare saa krumryggede og svage 
af Alderdom, at de kun kunde gaa ved at støtte Hænderne paa 
Knæerne og i denne Stilling rokke sig frem; men ud til Fjæren 
maatte idag alle, hvem der paa nogen mulig Maade kunde 
krybe eller gaa, for at være med til at modtage os. 
Da vi saa kom paa Prajehold, lød det sædvanlige Chor: 
«Grujanak! Grujanak! Elah ! Grujanak!» og Alle vare ivrige 
for at vise os det bedste Sted at lægge til med Baadene. 1 
Forvirringen kæntrede en af Østlændingene med sin Kajak ved 
uforsigtig at løbe mod et Isstykke. En af vore Baade fik 
hurtigt fat i ham og halede ham under almindelig Jubel ind i 
Baaden. Vi gik nu iland, hvorpaa alle Kvinderne sloge Kreds 
om os og snakkede i Munden paa hverandre. »De havde 
længtes efter os — og de havde løbet tilfjælds hver Dag for 
at se efter os — og nu glædede de sig over, at vi vare komne 
— til igjen at kunne faae Tobak — for vi havde vel nok Tobak 
med til dem — og Synaale og Tøj — og smaa Perler og 
Baand o. s. v.», saadan gik det i et Kjørevæk. 
Da de fik at vide, at jeg var «sakutok» (Officer) og «nalagak» 
(Leder af Expeditionen), ligesom Capitain Holm, fik de travlt 
med at ryste deres nøgne, brune Unger ud af Amauterne for 
at præsentere dem for mig i hele deres paradisiske Uskyldig¬ 
hedstilstand med den Bemærkning, at Børnene ogsaa hed 
«Nalagak», og at det derfor vilde være meget passende, om jeg 
gav mine smaa Navnefættere en Foræring. Jeg maa imidlertid 
tilstaa, at jeg senere ved at optage Navneliste over Beboerne i 
