liele Distriktet, ikke stødte paa Navnet Nalagak, saa at det 
tydeligt var noget de opfandt «för tilfället». 
Vi sloge nn vore Telte op og bragte Bagagen i Land. Det 
undrede mig, at ingen af Østlændingene af sig selv hjalp os 
med at bringe Tøjet op, hvad der ellers altid er Skik blandt 
Grønlænderne paa Vestkysten, naar der kommer velkomment 
Besøg. Derimod vare de altid meget villige dertil, saasnart de 
ble ve anmodede derom. 
Efter at vi havde faaet Teltene slaaet op og Bagage og 
Baade bragt i Orden, gik vi omkring for at se os om paa 
Pladsen. Det første, som gjorde Indtryk paa mig, var den Vel¬ 
stand paa Levnetsmidler, som øjensynligt herskede. Mange 
store Sæler laa uflæusede rundt omkring mellem Klipperne; 
tørret Kjød, Lax, Angmagsætter, Sælmaver fyldte med Blod 
fandtes i Mængde, alt beregnet til Føde i den kommende 
Vinter. En Mængde Hunde fandtes ved alle Teltene; de vare 
altid bundne, og kun de, som havde smaa Hvalpe, havde Lov til 
at være i Teltene. De fleste Hunde vare hvide, men lignede 
forøvrigt Hundene paa Vestkysten, kun ere de sidste rnaaske 
gjennemgaaende lidt større. 
Vi gik derefter i Besøg i Teltene, af hvilke der ved 
Siorartusok fandtes tre. Naar man har seet de gamle, hullede 
Skindstumper, under hvilke mange af Grønlænderne paa Vest¬ 
kysten tilbringe Sommeren, og som derovre beæres med Be¬ 
nævnelsen Telte, kunde man kun glæde sig over de virkelig 
udmærkede Telte, som Angmagsalikerne havde, i hvilke der, 
trods Kulde og Snestorm, altid var lunt og tørt og i Reglen 
en tropisk Varme. Saa godt som alle de Telte vi saae, havde 
dobbelt Beklædning, den inderste med Haarene indefter, noget 
man nu kun yderst sjældent seer paa Vestkysten. Alle Teltene 
havde Tarmskindsforhæng. 
Naar vi kom ind i et Telt, blev der strax gjort Plads for 
os enten paa Brixen eller paa en Kasse; et rent Skind blev 
bredt ud, og efter at vi havde sat os, begyndte Conversationen 
