Da Solen stadig sender Varme til Jorden, maatte man 
vente, at Jordens Temperatur i Tidernes Længde vilde vokse. 
Erfaringen viser, at dette i hvert Fald ikke i nogen mærkelig 
Grad er Tilfældet; tværtimod følger af Vannebevægelsen i de 
øvre Jordlag, at der stadig strømmer Varme til Jordskorpen. 
Det er derfor nødvendigt at antage, at Jorden udsender Varme 
til Himmelrummet; da her ikke kan være Tale om Afledning, 
bliver kun Udstraaling tilbage. Denne Udstraaling finder som 
bekjendt Sted i høj Grad, hvorom den natlige Afkjøling i klart 
Vejr, Dannelsen af Dug og Rimfrost bære Vidne. Af stor 
Interesse vilde det være, om man kunde maale denne Udstraa¬ 
ling i absolut Maal, men dette er forbunden med meget store 
Vanskeligheder. Det faldt mig imidlertid ind, at vi i Isdan¬ 
nelsen have en Proces, der maaske kunde give os en Besvarelse 
af Spørgsmaalet. Den umiddelbare Aarsag til Isdannelse er 
vistnok den, at de øvre Vandlag afkjøles ved Berøring med den 
kolde Luft og ved Udstraaling. Den sidste maa især være 
stærk med klar Luft; for imidlertid at skille Udstraalingen fra 
Afkjølingen ved Ledning, maa man benytte et Kunstgreb. Jeg 
anvendte dertil to flade Bliktallerkener, som svømmede paa 
Vandet i en større Vandbeholder; den ene var blank, forsølvet, 
den anden sværtet med Kønrøg. Her er Udstraalingen fra den 
første ganske forsvindende, medens den er meget stor fra den 
ir 
