342 
Eskimoerne iboende Rejselyst, kan da have været Aarsagen til, 
at de atter ere rejste ud til Yderkysten og derfra videre Syd paa. 
Hvis Angmagsalikerne og de sydligere Østlændinge stamme 
fra de tidligere Beboere af Scoresby Sund, maa imidlertid de 
sidstes Vandring Syd efter ligge langt tilbage i Tiden; thi 
allerede i Midten af forrige Aarlnindrede omtaltes Angmagsalik 
af Østgrønlændere, der kom til Vestkysten, som en stor, beboet 
Plads, der laa højt oppe paa Østkysten. 
Der er imidlertid heller ikke noget, der tyder paa, at 
Husene i Scoresby Sund skulde være af yngre øprindelse. 
Nogle af de bedst vedligeholdte Huse, vi fandt, laae paa Ren¬ 
odden; men det er selvfølgelig umuligt, at angive en blot 
nogenlunde omtrentlig Aldersforskjel. 
1 arktiske Egne forandre Forholdene sig kun yderst lang¬ 
somt, og, hvis Lokaliteterne egne sig dertil, kunne Hustomter, 
Redskaber o. 1. holde sig i meget lang Tid uden at ødelægges. 
Naar vi i Kjødgravene fandt Spæk og paa Ildstederne Aske og 
Trækul, som bevisligt maatte være mere end 100 Aar gammelt, 
kunne disse Ting lige saa godt være endnu 100 Aar ældre 
eller mere. Det er, kort sagt, umuligt at bedømme Alderen af 
Husruinerne og de fundne Gjenstande efter Udseendet. 
Det viser, hvor varsom man maa være med af saadanne 
Fund at slutte sig til Tiden for de Indfødtes Forekomst i ark¬ 
tiske Egne. Scoresby fandt ogsaa Aske og forkullet Træ ude 
paa Sydenden af Liverpool Kysten og sluttede deraf, at de Ind¬ 
fødte først for ganske nylig havde forladt Stedet, men, som man 
men def sees tillige af Sagnet, at Garnet har været brugt om Sommeren 
i aabent Vand. Det blev nemlig sat tværs over Sundene inde i Fjorden, 
og Ejeren rejste derind i Konebaad, naar han skulde røgte det. 
Ved Point Barrow bruges nu Sælgarn af Kobberem, som om Vinteren 
sættes under Isen og om Sommeren paa Steder med lavt Vand; men 
de Indfodte talte om en Tid, "for længe siden, da de ikke brugte Net, 
men kun fangede Sælerne med Harpun», hvilket altsaa tyder paa, at 
Brugen af Garnene først er blevet kjendt i en senere Tid ligesom paa 
Grønlands Vestkyst (Murdoch S. 250—252). 
