Harry Federley, Carl von Linné. 9 



ser vara oriktig, yttrar, att densamma vid sitt framträdande 

 var tidsenlig och i alla afseenden berättigad samt fullt mot- 

 svarade den tidens vetande och framför allt den tidens veten- 

 skapliga sträfvanden; och „'Weis m an n tillägger, att det måste 

 betraktas såsom en verklig förlösning, att^Linné bragte detta 

 kaos af former uti ett system och i detsamma åt hvarje form anvi- 

 sade en plats i förhållande till det hela. Weismann anser äfven, 

 att Linné aldrig hade kunnat fullfölja sitt system, om han 

 inte hade skarpt begränsat åtminstone den minsta formgrup- 

 pen eller arterna, och framhåller slutligen, att Linnés iaktta- 

 gelseförmåga säkerligen var alltför skarp, för att det skulle 

 hafva undgått honom, att arterna i själfva verket icke voro 

 oföränderliga, utan endast utgjorde konstlade formgrupper, 

 hvarpå man äfven finner bekräftelse i de senare upplagorna 

 af Systema Natura3, där han t. o. m. uttalar förmodan att 

 en art kan sönderfalla i varieteter. 



Det som väl i främsta rummet måste anses ligga till grund 

 för de stränga kritiker, som under senaste tider kommit Lin- 

 nés verksamhet till del, är tvifvelsutan hans redan nämnda 

 definition af artbegreppet: Arterna äro så många som de 

 i begynnelsen skapade formerna, ty härigenom fastslog 

 han läran om arternas oföränderlighet, hvilken i så hög grad 

 förhindrat utvecklingslärans utbredning och ännu i denna dag 

 som är äger sina anhängare. Men äfven i denna punkt 

 skulle jag vilja förfäkta en annan åsikt om Linné. Han har 

 nämligen själf tydligt och klart visat, att hans definition icke 

 får tolkas alltför strängt, ty han talar t. ex. om en art, som han 

 uppfattar såsom dotter af en föregående, och vi stöta till och 

 med på en af honom uttalad förmodan, att alla arter inom ett 

 släkte ursprungligen tillhört en och samma art. Flera dylika 

 exempel kunde ännu anföras, men redan de ofvannämnda be- 

 visa ju tydligt nog, att Linné ingalunda ansåg sina arter 

 representera något slags konstanta enheter i naturen, utan att 

 denna uppfattning först långt senare fastslogs af hans efter- 

 följare, hvilka vandrade i hans fotspår hvad beskrifvandet af 

 nya arter beträffar, men ofta nedsjönko till rena samlare och 

 fullkomligt saknade de vida vyer, som deras mästare i så hög 

 grad ägde. Linnés definition skulle jag snarare vilja tolka 



