8 Harry Federley, Carl von Linné. 



alls icke är hvad vi förstå med ett system, utan ett utplockande 

 af vissa likartade grupper, medan en stor del af de då redan 

 kända formerna alldeles lämnades utanför, och om också Aristo- 

 teles bland de ryggrads] ösa djuren särskilt flere hufvudaf- 

 delningar, betyder det rakt intet, ty vid en mera ingående 

 jämförelse af Linnés klasser Insecta och Vermes och deras 

 underafdelniügar med de af hans grekiska föregångare ur- 

 skilda grupperna skulle knappt, tror jag, ens Hertwig kunna 

 ställa Aristoteles framom Linné. Såsom ett bevis på, 

 hvilken vidtgående och skarp blick Linné vid uppställan- 

 det af sitt system ägde, förtjänar särskildt att framhållas, att 

 han hade mod att uti detsamma upptaga äfven människan, 

 Homo sapiens, för hvilket, enhgt den tidens uppfattning, hä- 

 diska och fräcka företag han af sina samtida fick uppbära 

 mycken smälek. Detta kunde Hertwig med lika godt skäl 

 tyda så, som om utvecklingsläran redan hos Linné funnit 

 en första apostel, ehuru tiden ännu icke var mogen för dess 

 framträdande. 



Liknande omdömen som det ofvan citerade kunde i mängd 

 uppräknas. Så har den kände växtfysiologen Sachs äfven for- 

 mulerat sin åsikt om Linné rätt strängt, och ett antal tyska 

 botanister ha, antagligen förblindade af nationalistisk ifver, för- 

 sökt åt Goethe vindicera äran af att hafva framkommit med 

 metamorfosläran i botaniken, ehuru, såsom Wille påvisat, 

 Goethe citerat Linné och endast utvidgat hans ursprungli- 

 gen framkastade tanke, om att alla växtens bladorgan kunna 

 hänföras till en grundform, d. v. s. äro omvandlade för sina 

 olika uppgifter. Enligt den böhmiske botanisten Celakovsky 

 skulle till och med Goethes förtjänster om metamorfosläran 

 vara af negativ art i jämförelse med Linnés, men ett om- 

 döme af en tscheckisk professor synes väga litet hos en del 

 tyska botanister, och detsamma är väl äfven fallet med dansken 

 Warming, som i allo ansluter sig till Celakovskys upp- 

 fattning. 



I jämförelse med dylika omdömen om Linné är det med 

 nöje man konstaterar, att en så passionerad anhängare af 

 Darwin och dennes selektionsteori som August Weismanu 

 om Linnés uppfattning af artbegreppet, som han själffallet an- 



