6. III. 1909. E. Reuter, Om Pediculopsis gramiuum E. Reut. 175 



dan ligga nära till hands, att den med nämnda växt inkom- 

 mit från Europa till Amerika. På grund af följande omstän- 

 digheter synes detta dock föga sannolikt. Denna acarid har 

 veterligen aldrig uppträdt på nejlikor annanstädes än i Ame- 

 rika, och prof Hodgkiss har vidare såväl i bref till mig som 

 äfven i en år 1908 publicerad uppsats omnämnt, att Ped. gra- 

 minum förekommer i Amerika äfven ute i fria naturen, på gräs- 

 strån (Poa pratensis och Phleum pratense) företeende hvitax, 

 alldeles som i Europa. Af ett hans uttalande synes framgå, 

 att dess uppträdande på gräsväxten äfven i Amerika är pri- 

 märt, och att den först sekundärt gått öfver till nejlikor. För- 

 modligen har öfvergången ursprungligen ägt rum ute i det fria, 

 till nejlikeplantor, hvilka vuxit på kalljord i närheten af gräs, 

 som varit behäftadt med nämnda acarid. Att acariden med 

 gräsfrö eller säd importerats till Amerika från Europa är väl 

 icke omöjligt, men dock föga sannolikt i betraktande dels af 

 dess bräcklighet, dels af dess oförmåga att en längre tid und- 

 vara fukt. utesluten är dock icke möjligheten, att den på 

 något sätt kunnat öfverföras från den eua kontinenten till den 

 andra. Huru härmed än må förhålla sig, så är dock dess före- 

 komst på gräsfälten ute i det fria i två så vidt skilda världs- 

 delar som Europa och Amerika rätt anmärkningsvärd och af 

 intresse ur djurgeografisk synpunkt. 



En annan omständighet må i detta sammanhang beröras. 

 Redan i mitt år 1900 utkomna arbete om orsakerna till hvitax 

 på ängsgräsen i Finland framhölls att öfverstrån, som vissnat 

 till följd af nämnda acarids angrepp ofvanom den öfversta 

 (eller nästöfversta) ledknuten, särskildt på större grässlag och 

 framför allt på Agrojjynim repens mycket ofta efter någon tid 

 visade sig innanför den omslutande bladslidan öfverdragna med 

 mögelliknande, hvita svamptrådar. Sådana stråpartier uppmjuk- 

 nade och öfvergingo snart i förruttnelse samt syntes synnerli- 

 gen tjänliga till näring för de könsmogna honacariderna, hvilka 

 sögo sig stinna af de här förefintliga, lätt tillgängliga växtsaf- 

 terna, hvilket hade till följd att acaridens bakkropp blef allde- 

 les enormt uppsvälld. Hos den sålunda fullsugna honan be- 

 gynte sedan alstrandet af ägg, och afkommans embryonala 

 utveckling fortgick vidare i moderdjurets uterus, där den enligt 



