246 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1909. 



ordets bästa mening, och därnäst till nyttiga samhällsmedlera- 

 mar, — i detta fall till kunniga och tänkande forskare. 



Den, som icke ärnar bli vetenskaplig forskare på faunans 

 eller florans område, kan i alla händelser af intresse för saken 

 gagna genom att iakttaga, samla och meddela hvad han erfar. 

 Vi veta alla huru erkännansvardt det är att landsmän insända 

 äfven enstaka naturföremål eller tillförlitliga anteckningar. 



Utvecklar däremot någon sitt studium ihärdigt, koncentre- 

 rande sin uppgift på någon enda grupp, ehuru utan att af sina 

 iakttagelser egentligen draga slutsatser på grund af vetenskap- 

 lig reflexion, så gör den större kunskapsmassan i facket hans 

 bidrag mycket värdefulla, kanske dyrbara. Man skall städse 

 ägna denne sakkunnige sin fulla aktning, oberoende af hvilka 

 gränser han sätter för sin bearbetning af ämnet. 



Men är den arbetande naturalhistorikern ännu ung och 

 bildbar, så begår han en dårskap ifall hau underlåter att just 

 då vidga sin synkrets. Naturligtvis bör han genom fortsatta 

 specialstudier tillskärpa sin observationsförmåga, öka sitt mate- 

 rial på fackområdet och draga sina strån fram till stacken. Men 

 om han, af ifver att sålunda vara nyttig, under sin utvecklings- 

 tid bedrifver uteslutande specialstudier, så är fara för handen 

 att ledsamma följder icke utebli. Synkretsen, som i början knap- 

 past kan vara annat än trång, förblir trång; ty den, som borrar 

 sitt hufvud in i ett träds yfviga grenar, kan ej mer se skogen. 

 Omdömet, som icke mångsidigt öfvas, når ej sin mognad, och 

 oförmågan att afväga olika synpunkter och bevisningsgrunder 

 gör specialisten allt mer otillgänglig för motskäl äfven på hans 

 eget område, åtminstone när det gäller djupgående spörsmål. 

 Men vanligen uppställer han ej sådana, ty af dem känner han 

 intet behof; han blir tvärtom gentemot andra allt mer främ- 

 mande. 



Icke under således att specialistens rent vetenskapliga ut- 

 byte i regeln blir magert, huru omfångsrikt än hans material tyckes 

 vara. Som forskare gör han ett allt svagare intryck, ja kanske 

 ett nödvuxet, lik en växt som saknar luft och ljus. Såsom en 

 kugge i en forskningsmaskin fyller han sin plats, men han blir 

 icke en själfständigt tänkande forskare med vid horisont, och 

 han får ej smaka forskningens fullmogna frukter. 



