13. V. 1909. Ordförandens årsberättelse. 247 



Likasom alla forskningsområden äro förtjänta af att od- 

 las, så kunna olika metoder leda till målet att verka uppfost- 

 rande på en ung person. Om likvisst jag för min del, för så- 

 vidt det gäller naturalhistorien, ställer morfologin främst såsom 

 uppfostrande till följdriktigt tänkande, så sker det ingalunda 

 därför, att jag själf odlat det facket och förty ville stöpa alla 

 i denna enda form. G-enom dressyr kan man uppfostra handt- 

 langare, men icke tänkande medmänniskor och allra minst själf- 

 ständiga forskare. 



Men morfologisk skolning medför, enligt min erfarenhet, 

 en hel del förmåner, som mången annan uppfostringsmetod 

 icke kan alstra, åtminstone ej tills vidare i samma grad. En 

 klar och på egen åskådning grundad, nästan handgriphgen 

 vunnen öfversikt af kroppsbyggnaden inom olika djurgrupper, 

 hvilka bilda divergerande grenar af djurriket, är nämligen äg- 

 nad att ge ett redigt begrepp om utveckling öfver hufvud. 

 Hvarje formserie omfattar en mängd olika stadier, och dessa vittna 

 om utveckling, fylogenetisk, ontogenetisk eller paleontologisk. 

 Härutaf resulterar en så att säga historisk uppfattning af na- 

 turen; och denna känsla öppnar blicken för förståelse jämväl 

 af arternas geografiska utbredning och af sammansättningen 

 utaf faunan och floran i olika områden och på olikartade plat- 

 ser. De systematiska gruppernas s. k. frändskap ter sig ej 

 mera som en bild allenast, utan får nästan förkroppsligad gestalt 

 när den uppfattas såsom någonting historiskt uppkommet. 

 Morfologin kan sålunda omedelbart gagna systematiken och 

 mer eller mindre medelbart leda faunisten och fioristen till 

 uppställande af genomtänkta problem, likasom geomorfologin 

 gör det för den aktualistiska geologen. 



Det är med den lifligaste personliga öfvertygelse jag utta- 

 lat dessa reflexioner. Men jag vet, att många hysa en helt 

 annan uppfattning. 



Någon invänder, att risken för specialisering i unga år 

 icke är så stor, att man behöfver „andas grafluft i lifvets 

 vår". Men därvid lämnar man ur sikte, att särskildt ungdoms- 

 tiden är den allra dyrbaraste såningstiden, men icke en skörde- 

 tid. Hos den mognande ungdomen gror nämligen — i många 

 fall själfmant, i andra först frammanad — en ideell uppfattning 



